Бети Нийлс
Пътят към любовта

Превод от английски: Вера Найденова, 1995

chitanka.info

Първа глава

Юстейша отхапа от филията, сипа си още една чаша чай и се задълбочи в обявите за свободни работни места в сутрешния вестник. Търсеше работа от много дни насам. Плъзна поглед по колонката без особена надежда. Липсваше й квалификация, уменията й не отговаряха на изискванията на нито един работодател. Образованието, получено в престижно девическо училище, не й помагаше да изкарва прехраната си в този свят. Въпреки старанието й, курсът по стенография и машинопис завърши катастрофално. Не успя да се задържи и като продавачка в бутик, защото не умееше да ласкае клиентите. Кандидатства за свободното място в местната пощенска станция, но молбата й бе отхвърлена, тъй като отказа да членува в профсъюза. Изглежда никой не се нуждаеше от младо момиче с отлична гимназиална диплома. Може би щеше да се изяви много добре в университета, ако беше стигнала дотам. И ето я на двайсет и две години, отново безработна. А трябваше да издържа и дядо си.

Тя наведе тъмнокосата си глава над вестника и продължи да чете обявите като дъвчеше разсеяно. Беше хубаво момиче, с черни като косата й очи, изящно носле и големи очертани устни. Отново нищо… Не, този път имаше една възможност: лабораторията по патология към болницата „Свети Бидолф“, на по-малко от километър от дома й. Търсеха помощник, който да мие колбите и епруветките, да чисти помещенията и да разпределя пощата. Не се изискваха никакви други качества, освен почтеност, сръчност и умение да се поддържа чистота. Заплащането беше добро.

Юстейша допи чая си, откъсна обявата и излезе от скромно обзаведената си стая. Спря в антрето и почука на съседната врата. Изчака отговор и влезе. Беше облечена в спретнат костюм, който някога е бил хубав.

— Дядо — обърна се тя към възрастния мъж, който седеше в леглото си, — в сутрешния брой има една подходяща обява за работа. Ще ти донеса закуската и ще отида да подам молба за постъпване.

— Каква работа? — запита той и я изгледа над очилата си.

— Асистентска, в лабораторията по патология в „Свети Бидолф“ — усмихна се лъчезарно тя. — Звучи прекрасно, нали? Ей сега ще ти донеса закуската.

Тя излезе от малкия приземен апартамент, разположен на една от най-тихите улици в Кенингтън, и бързо се отправи към автобусната спирка. Още нямаше девет часа. Много беше важно да пристигне навреме. Изглежда и другите кандидатки мислеха така — в тясната чакалня пред лабораторията вече се бяха събрали шест жени. Само за десетина минути чакащите се увеличиха с още четири. Юстейша кротко се нареди на опашката и занарежда наум детските си молитви. Щеше да бъде чист късмет, ако получи тази работа на петнайсет минути път от дома, постоянно работно време и редовно заплащане в края на седмицата. Последното беше жизненоважно, защото от няколко седмици двамата с дядо й разчитаха само на мизерните си спестявания.

Дойде нейният ред и тя влезе в кабинета. Срещу нея седеше пълен възрастен мъж, очевидно в лошо настроение. Той не обърна внимание на учтивото „Добро утро“ и веднага започна да задава въпросите си. Отговори му точно, подаде препоръките си и зачака.

— Имате отлична диплома от гимназията. Защо не сте постъпили в университет?

— Поради семейни причини — отвърна сухо Юстейша.

— Да, добре… но работата тук е тежка, нали разбирате? — Той я изгледа намръщено. — Ще ви осведомим за решението си.

Не мина обещаващо, каза си тя по обратния път към дома. Явно отличната диплома не беше предимство при кандидатстване за такъв вид работа. Реши да изчака ден-два и ако не получи отговор, да потърси нещо друго. Спря да купи хляб, после се отби за карфиол. Тази есен супата от зеленчуци редовно присъстваше в менюто им. В онова прескъпо училище поне я бяха научили да готви. Ако не беше дядо й, Юстейша сигурно щеше да си потърси работа като готвачка. Когато завърши гимназия, дори през ум не й мина да овладее някакъв занаят — по онова време родителите й бяха още живи. Правеха планове как ще я водят със себе си на пътешествия. Не бързай, казваха те, поживей си година-две, преди да се омъжиш или да решиш какво ще правиш оттук нататък. И тя наистина изкара две безгрижни години, попътува на воля. Не се интересуваше какво точно работи баща й. Знаеше само, че има сериозен бизнес, от който живееха нашироко. В деня, когато родителите й загинаха при самолетна катастрофа, разбра, че баща й е затънал до гуша в дългове. Компанията му беше пред фалит и кредиторите се готвеха да разграбят цялото им имущество. Остана без стотинка, изправена пред нуждата да изкарва хляба си сама. Тогава се появи дядо й, когото едва познаваше. До този момент беше живял в провинцията, някъде в Северна Англия.

— Ще се грижим един за друг — успокои я той. — Не мога да ти предложа дом, защото всичките ми пари бяха инвестирани в бизнеса на баща ти, но получавам малка пенсия. Познавам един човек, който ще ни помогне да си намерим скромно жилище в Лондон.

Дядо й удържа думата си. Преди две години двамата се преместиха в този приземен апартамент и Юстейша започна да си търси работа. В началото нещата потръгнаха. Не успя обаче да се научи да стенографира достатъчно бързо, за да я вземат за секретарка. После дядо й имаше проблеми със сърцето и тя остана вкъщи, за да се грижи за него. Сега, помисли с надежда, късметът може би ще ги споходи. Ако получи работата и ако дядо й се възстанови, щеше да наема кола и да го води на разходки извън града. Той не понасяше малката уличка, на която живееха и копнееше да прекарва поне малко време сред природата. Тайно в себе си Юстейша мечтаеше за същото, но не се оплакваше. Когато се прибра, направи кафе и му разказа за срещата.

— Бяха дошли страшно много момичета. Онзи човек каза, че ще ми съобщят. Не е много окуражаващо, но все пак е по-добре, отколкото да ти откажат направо. Поне мога да се надявам.

Два дни по-късно получи съобщението. Занесе писмото в кухнята, сложи чайника и чак тогава го отвори.

Назначаваха я — трябваше да се яви на работа точно в осем и половина сутринта следващия понеделник. Работното време беше до пет следобед, имаше право на две почивки — половин час за обяд и петнайсет минути за кафе или чай. Събота и неделя бяха неработни дни, но веднъж месечно щеше да дежури в събота и да почива в понеделник. В сравнение с пенсията на дядо й, заплатата изглеждаше истинско състояние.

Юстейша му занесе чай и съобщи щастливата новина.

— Радвам се, скъпа. Това ще улесни живота ти. Най-после ще можеш да си купиш хубави дрехи.

Нямаше смисъл да му обяснява, че хубавите дрехи са съвършено безполезни, ако няма къде да се покаже с тях. Кимна му весело и продължи да пресмята наум най-належащите разходи — сметката за газта, нови юргани, няколко чинии…

В понеделник стана по-рано от обикновено, подреди апартамента, погрижи се за дядо си, предупреди го да се пази, докато я няма, нежно го целуна и пое към болницата.

Пристигна навреме и успя да огледа обстановката. Намери стаичката, където щеше да облича работния си гащеризон и дори откри бюфета. Колегите й вече пристигаха. Извикаха я да се яви в един от кабинетите на приземния етаж. Новата й началничка й връчи списък със задачите за деня. Жената се държа дръпнато и не скри лошото си мнение за работата, която Юстейша трябваше да изпълнява.

— Ще носите винаги гумени ръкавици, а когато работите със заразни материали, ще слагате защитна престилка. Надявам се, че ще издържите.

Юстейша също се надяваше.

Към края на първия й работен ден разбра, че работата й се състои главно в миене на стъклени контейнери, вани, бурканчета, колби и предметни стъкла за микроскоп. Трябваше също да изпразва кошчетата за отпадъци, да донася чистите кърпи и престилки от пералнята, да събира мръсните работни гащеризони и да тича непрекъснато нагоре-надолу с разни документи за подписване, резултати от изследвания и писма. Прибра се вкъщи капнала от умора. Знаеше, че има и по-приятни начини човек да си изкарва прехраната. Но с нетърпение очакваше да получи възнаграждението си в края на седмицата.

Никой не й обръщаше внимание. Влизаше и излизаше от кабинетите, в които тихи, облечени в бели престилки хора, се взираха през микроскопите и изпълняваха някакви тайнствени обреди с пипетки и пинсети. Изобщо не я забелязваха. Миенето на колби се оказа самотно занимание. Чак към края на втората седмица един-двама души я поздравиха, а мрачен мъж с брада дори я запита дали работата не й е тежка. Отговори му отрицателно и добави:

— Все пак от време на време е доста потискаща!

Мъжът я изгледа изненадано, а Юстейша съжали, че изобщо е проговорила.

В края на третата седмица се чувстваше сякаш е постъпила тук много отдавна. Дори започна да й харесва. Доставяше й удоволствие да поддържа чистота и да помага по свой, макар и скромен начин, на тези мълчаливи, всеотдайни хора, които усърдно се трудеха над микроскопите.

В събота беше дежурна. В отделението бе тихо. Тя обиколи помещенията, подмени престилките и кърпите, провери дали има достатъчно кафе, чай, мляко и захар в малката кухничка и внимателно попълни полупразните рафтове с кърпи, сапуни, канцеларски принадлежности и формуляри. Провери дали стерилизаторите са в изправност. Приключи с тази работа към средата на сутринта. По това време лаборантите вече забързано се суетяха над пробите, изпратени за изследване от отделенията. Направи кафе на всички, спря за минута да изпие една чаша и тръгна да събира колби и ванички за стерилизиране. Тъкмо се връщаше с товара си от обиколката, когато се сблъска с един човек.

Юстейша беше високо момиче, но й се наложи да погледне нагоре, за да види лицето му. Красиви властни черти, тежки мигли над сините очи и тънки устни. Имаше гъста руса рошава коса и носеше твърде широка бяла престилка.

Той се спря точно пред нея.

— А, чудесно, занесете веднага това за изследване и ми донесете резултатите в главната операционна. Спешно е. — И той и тикна един бъбрековиден поднос в ръцете. — Впрочем, познавам ли ви?

— Не — отвърна Юстейша на широкия му отдалечаващ се гръб.

Тя занесе съда на господин Бримшоу, който се беше навел над нещо гнусно на масата. Усетил присъствието й, той махна с ръка, за да я отпъди, но тя не мръдна.

— Един човек — едър мъж в бяла престилка ми даде това и каза, че ще чака резултатите в главната операционна. Спешно е.

— Тогава не стой там, момиче, дай ми го.

Тя се обърна да си ходи, но той изкрещя след нея:

— И ела след десет минути, за да му го отнесеш.

— Господи, какви маниери — измърмори Юстейша.

Точно след десет минути отново се изправи пред господин Бримшоу — съвсем навреме, защото той очевидно вече се канеше да се разкрещи. Вместо това изръмжа:

— Пази го като зениците си.

Операционните бяха доста далеч от лабораторията. Наложи се да се качва и да слиза от различни асансьори, да се носи по безкрайни коридори, да препуска нагоре по стълби. Досега не беше идвала в хирургическото отделение и не знаеше докъде има право да влезе. Слава богу, мъжът с бялата престилка лично се появи насреща й. Този път носеше зелена туника, панталони и шапка.

Пое подноса с учтива усмивка.

— Благодаря. Нова сте тук, нали? — Понечи да тръгне, но спря. — Как се казвате?

— Юстейша Кръмп. — Тя побягна през летящите врати, защото не искаше да чуе смеха му. Всички се присмиваха на името й. Юстейша и Кръмп не си пасваха добре. Той обаче не се изсмя, а остана загледан в изящната й фигура, скрита в огромния работен гащеризон.

В един на обяд господин Бримшоу си тръгна. На негово място пристигна Джим Уокър — млад човек, който се държеше приятелски с нея. Два часа по-късно отново й се наложи да отиде до операционните, за да занесе банка кръв.

— И внимавайте да върнете формуляра попълнен и подписан — предупреди я Уокър. — Не се разтакавайте. Спешно е.

Кой ли ще тръгне да се разтакава с банката кръв под мишница? И без това умираше от страх да не я изпусне.

Въздъхна с облекчение, когато стигна до операционните, промуши се внимателно през летящите врати и спря, защото не знаеше накъде да върви. Точно в този момент навъсената медицинска сестра изскочи отнякъде и взе банката от ръцете й.

— Ето те и теб най-после — изсъска недоволно тя.

Юстейша размаха формуляра зад гърба й.

— Моля ви, това трябва да бъде подписано.

— Разбира се! — Сестрата изтръгна листа от ръката й и се скри зад една от вратите. В този миг от другия край на коридора се появи високият мъж, когото беше срещнала в лабораторията тази сутрин.

— Донесохте ли кръвта? — запита той любезно и продължи: — Госпожица Кръмп, нали? Срещнахме се неотдавна. — Стоеше пред нея и очевидно не бързаше. — Кажете ми, защо миете колби, вместо да седите на студентската скамейка, да броите кръвни телца и да наблюдавате клетки под микроскоп?

Това бе сериозен въпрос, който заслужаваше сериозен отговор.

— Ами, защото аз съм точно такава — лабораторна асистентка. Пък и не съм сигурна дали бих искала да седя на скамейката. Някои от нещата, които изследвате тук са доста гадни…

Той се усмихна и весели бръчици прорязаха слепоочията му.

— Така си е. Но вие нямате вид на миячка на колби.

— О, не знаех, че те изглеждат по-различно от другите хора.

Той не отвърна на въпроса й, а продължи мисълта си.

— Прекалено сте красива.

Юстейша цялата пламна. В този миг една врата се отвори и намусената сестра отново изникна с формуляра в ръка. Щом ги видя заедно, тя се опита да се усмихне.

— Търсих ви навсякъде, сър. Бихте ли подписали този формуляр? — Сестрата хвърли изпълнен с превъзходство поглед към Юстейша и добави угоднически: — Очакват ви в операционната.

Мъжът взе предложената му писалка, надраска нещо на листа и го протегна към Юстейша.

— Много ви благодаря, госпожице Кръмп — каза той сериозно и учтиво. След това се обърна и влезе обратно в операционната.

— Всичко наред ли е? — Запита Уокър и пое от нея формуляра. — О, подписал го е лично негова светлост…

— А, онзи едрия мъж с хирургическите дрехи? Не познавам никого тук.

— Не ти е и необходимо! — отвърна доста грубо той. — Това е сър Колин Криштън — виден хирург. Специалист по лечението на ракови заболявания. Постига доста добри резултати. Ще ми направиш ли чаша чай?

Юстейша постави чайника и зачака водата да заври, но мислите й се въртяха около сър Колин Криштън. Нарече я госпожица Кръмп и не се изсмя на името й. Той й хареса и се надяваше да го види отново.

Това обаче не се случи. Седмицата мина, дойде събота, нейният свободен ден. Времето бе прекрасно, един истински подарък от настъпващата зима. Юстейша помогна на дядо си да се облече топло, двамата взеха такси и отидоха в парка Кю Гардънс. Старият човек се движеше бавно из ботаническата градина, подпрян на ръката на внучката си. Радваше се на песента на птиците и слънцето. Поиска да види оранжерията.

Именно там срещнаха сър Колин и двете момченца, които го придружаваха. Юстейша първа го забеляза и бързо помоли дядо си да се обърнат и да тръгнат в обратната посока.

— Защо, за бога, ще правим това? — сопна се той и преди тя да отговори, сър Колин вече беше пред тях.

— А, госпожице Кръмп. Явно и двамата имаме вкус към екзотичните цветя. Действително прекрасна гледка за една зимна утрин.

Той продължи да се взира в нея с леко повдигнати вежди и тя отвърна:

— Добро утро, сър. Дядо, това е сър Колин Криштън, хирург в „Свети Бидолф“. Дядо ми, Хенри Кръмп.

Двамата мъже се ръкуваха, след което сър Колин на свой ред представи момчетата — Теди и Оливър. Заприказваха се и тръгнаха заедно. Юстейша се оказа сама с децата. Теди бе на девет години, а Оливър — с една година по-малък. Изглежда я харесаха, защото само след няколко минути вече бяха готови да й доверят всичко. В понеделник се връщаха в училище и я запитаха дали има братя, които са учили в пансион. Тя призна, че няма.

— Но всичко това наистина ме интересува. Разкажете ми какво правите в училище извън уроците…

Те заразказваха една дълга история за коледните пиеси, футболните и компютърните игри, и за това какъв ужасен човек е учителят по математика.

— Е, сигурна съм, че баща ви може да ви помага с домашните.

— О, той е толкова зает — отвърна Оливър.

Вероятно беше точно така — Сър Колин оперираше и даваше консултации в няколко болници, и непрекъснато пътуваше. Едва ли му оставаше много време да се погрижи за семейството си. Тя хвърли един поглед към двамата мъже, които вървяха бавно напред, потънали в дълбок разговор. Запита се дали видният хирург не проявява само учтивост. Жена му сигурно ги чака вкъщи.

Юстейша се поколеба и накрая с известно нежелание ги настигна.

— Трябва вече да се прибираме.

Сър Колин веднага се обади:

— Ние също. Позволете да ви закарам до дома — колата ни е паркирана пред входа на градината.

— Много мило от ваша страна, но за съжаление ние живеем точно в обратната на вашата посока — в Кенингтън — отвърна бързо Юстейша, преди дядо й да е успял да си отвори устата.

— За нас е удобно — увери я сър Колин. — Ще минем южно от реката, а после ще я пресечем при Саутуарк.

Петимата тръгнаха заедно към изхода на парка. Вървяха бавно, за да не уморяват възрастния човек. Качиха се в тъмносиния ролс-ройс. Юстейша се озова между двете деца на задната седалка, където се гушеше малко грозновато кученце с удивително дълга опашка и добродушни кафяви очи. Едното му краче беше гипсирано.

— Това е Моузес — обясни Оливър и се намести удобно до нея. — Намерихме го хвърлен в реката със счупен крак.

— О, горкото животинче. — Тя се наведе и погали рошавата му глава.

— Още не може да ходи на дълги разстояния, но обича да стои при нас. Страхотен е, нали? — обади се сър Колин през рамо.

— Много е мил — отвърна Юстейша и съжали, че не е успяла да измисли по-точна дума.

Пътуването мина приятно. Тя оживено разговаря с момчетата за строгите учители, любимите телевизионни програми, досадната математика и предпочитаната храна. Децата й станаха симпатични и Юстейша съжали, когато колата спря пред апартамента им. Ролс-ройсовете бяха рядкост в този квартал и сигурно съседите дълго щяха да обсъждат днешното събитие. Момичето веднага забеляза клюкарите да надничат иззад пердетата си.

Сбогуваха се и децата в един глас я поканиха да излезе с тях някой път. Юстейша усети погледа на сър Колин и се изчерви. Отвърна нещо най-общо, като побърза да се наведе и да погали Моузес.

Двамата с дядо й благодариха за пътуването. Черните й очи открито срещнаха усмихнатия поглед на сър Колин.

— Беше ни много приятно да ви срещнем — каза той и тя му повярва. — Момчетата се отегчават. Аз прекарвам много малко време у дома, а икономката ми е възрастна и не успява да се справи с тях.

— Икономка? О, аз помислих, че са ваши синове.

— Не, на брат ми са. Той замина с жена си на работа в Бруней за няколко месеца. Още са малки за пансион…

Тя му подаде ръка и той я задържа.

— Харесаха ви.

— И аз ги харесах. Радвам се, че се запознах с тях, а и дядо прекара чудесно. Той не излиза често.

Колин кимна, пусна ръката й и отиде да отвори разнебитената портичка на двора им. Изчака, докато стигнат до входната врата на кооперацията. На прага Юстейша се обърна и им се усмихна. Сър Колин притвори портата, качи се обратно в колата и потегли.

— Прекрасна утрин, скъпа — каза дядо й. — Чувствам се с десет години по-млад. Проведохме много интересен разговор. Щастлива си, че работиш с такъв човек.

— Е, не може да се каже, че работя с него — отвърна сухо Юстейша. — Запознахме се само, защото той слезе по някакъв повод в лабораторията. Идва в „Свети Бидолф“ веднъж-два пъти седмично, за да оперира и да следи състоянието на пациентите си. Аз рядко напускам лабораторията, така че не се срещаме.

— Да, да — отвърна сприхаво дядо й. — Но сега, след като сте се запознали, ще започнете да се виждате по-често.

Нямаше смисъл да спори повече. Явно старият човек не си даваше сметка какво точно работеше. Сър Колин се държа много мило, но това не означаваше, че има намерение да поддържа запознанството си с нея. Колко жалко, каза си тя, докато приготвяше обяда им в кухнята, че двамата принадлежаха към различни светове. Вероятно накрая щеше да се омъжи за друг мияч на колби. Тази мисъл я накара да се разсмее и съвсем я отрезви.

Скоро дойде декември, времето стана студено, влажно и мрачно. Магазините вече предлагаха деликатеси и подаръци за коледните празници. Юстейша правеше сметки и списъци с продукти, купуваше шоколадови бисквити, конфитюри от ягоди, шунки и коледни пудинги. Всяка седмица беше спестявала малки суми, за да осигури богата трапеза за Коледа. Разбира се, не очакваха гости. Други роднини нямаха, а приятелите на дядо й живееха в Северна Англия. Нейните приятелки от училището се бяха изпоженили или преследваха кариери. Пишеха си от време на време, но гордостта не й позволяваше да им разкаже за промените, настъпили в живота й. Отговаряше на писмата им весело и криеше истината.

Падна се да дежури първата събота на декември. Господин Бримшоу дойде на работа малко след нея, поздрави я навъсено и потъна в кабинета си, а тя се зае с обичайните си задължения. Денят бе мрачен и дъждовен, но Юстейша нямаше време да вдигне глава от съдините. Направи кафе за господин Бримшоу и за себе си, и потъна в мисли за Коледа. Искаше да си купи нова рокля, но и дума не можеше да става. Похарчи много пари за топло сако и чифт вълнени ръкавици за дядо си, а трябваше да купи подарък и на хазайката. Шалче или някакъв хубав сапун.

До вечерта се почувства страшно изморена. Портиерът дойде да я смени и тя тръгна към къщи, загърната в стария си шлифер. Излезе през служебния вход. Беше събота, автобусите щяха да са нарядко, сиреч, щяха да са претъпкани. Забърза през двора, навела глава под дъжда и се сблъска с все сила със сър Колин. Той запази равновесие и й помогна да стъпи здраво на краката си.

— Прибирате ли се? — запита той учтиво.

Тя кимна и преди да се усети, той хвана ръката й и я поведе след себе си.

— И аз си отивам. Ще ви закарам до вас.

— Но аз съм цялата вир-вода, ще изцапам колата.

— Не бъдете глупава. Аз също съм мокър.

Той я заведе до колата, настани я на предната седалка и седна до нея.

— Не ви е на път — въздъхна Юстейша.

— Напротив. Какво странно момиче сте вие — непрекъснато правите някакви възражения.

Потънаха в удобно за двамата мълчание. Той обърна колата в посока към Кенингтън. Не искаше да й признае, че тъкмо бе пристигнал в болницата. И без това не разбираше защо й предложи да я закара до дома. Едва я познаваше и въпреки че я намираше за изключително привлекателна и интелигентна, не беше правил опити да се срещне с нея отново. Странно — двама души, които едва се познаваха, се чувстваха толкова добре заедно. Юстейша мислеше същото.

Той се усмихна любезно, когато тя му благодари, и излезе от колата, за да й отвори портата. Остана, докато отключи вратата си и после се отправи обратно към болницата. По пътя мислеше за нея. Това момиче бе твърде добра за работата, която вършеше, и изглеждаше не на мястото си посред потискащата бедна уличка — като откъснато градинско цвете.

Върна се в болницата и потъна в грижи за пациентите, като отхвърли прекрасния й образ от съзнанието си.

Втора глава

Лабораторията работеше и на Коледа. Катастрофите и болестите нямаха почивка. На Юстейша се падна да дежури сутринта на самия празник и следобеда на следващия ден. На Бъдни вечер се прибра у дома в приповдигнато настроение от разменените поздравления и чашата шери, с която я почерпиха лаборантите в края на работно време. У дома побърза да отвори бутилката червено вино, запазена специално за празника и двамата с дядо й вдигнаха наздравица, преди да седнат да вечерят. Беше купила пиле за тържествената трапеза, а преди да си легне, приготви всичко за утрешния обяд, така че, когато се върне от работа, да й остане само да пъхне тавата в печката. Сутринта стана по-рано, нареди скромните подаръци под малкото коледно дръвче, занесе закуската на дядо си и се упъти към болницата.

Дежурството мина леко. Тъкмо когато си тръгваше на обяд, я застигна портиерът с пакет в ръка.

— Госпожица Кръмп? — осведоми се той. — Трябва да ви предам това, преди да си тръгнете.

— На мен? — усмихна се Юстейша. — Сигурен ли сте?

— Името ви е Кръмп, нали?

Той бързо изчезна, а тя стисна опакованата кутия под мишница и се отправи към къщи, като се опитваше да отгатне от кого е подаръкът.

Но първо трябваше да отвори подаръка от дядо си — топли червени чехли. Каза му, че точно от такива има нужда за студените месеци. Той също се зарадва на сакото и ръкавиците си. Най-после Юстейша можа да разкъса красивата опаковка на тайнствения подарък и радостно извика. Вътре имаше огромна, покрита с брокат и омотана с още панделки кутия домашно приготвени шоколадови бонбони. Подаръкът бе придружен с картичка, на която пишеше с детски почерк: „От Оливър и Теди с любов“.

— Ама че работа! — възкликна смаяно Юстейша. — Но ние сме се виждали само веднъж. Помниш ли дядо, когато ходихме до парка…

— Децата обичат да правят подаръци на хората, които харесват.

— Трябва да им пиша, за да им благодаря, но не знам къде живеят.

— Живеят с чичо си, нали? Все ще намериш в болницата някой, който знае адреса му.

— Да, разбира се. Каква прекрасна изненада. Почерпи се, докато приготвя вечерята. — Тя направи крачка към кухнята, но се спря. — Това сигурно струва страшно скъпо, а те са само деца.

— Предполагам, че са спестявали от джобните си пари — нали знаеш какви са децата. — Дядо й си избра един бонбон. — Превъзходни са.

Беше средата на януари, когато една вечер Юстейша се прибра вкъщи и смаяно видя, че сър Колин Криштън седи удобно разположен срещу дядо й до запалената камина. Той се изправи на крака и я поздрави учтиво. Тя отвърна кисело. Младото момиче се смути, защото не изглеждаше добре. През целия ден беше тичала да изпълнява поръчки, чувстваше се уморена. Беше без грим, а косата й беше разрошена. Той посрещна с лека усмивка сърдитата й гримаса.

— Дойдох да говоря с вас, но ако сте много уморена…

— Ни най-малко не съм уморена — тръсна предизвикателно глава, но внезапно се стресна. — Да не е нещо във връзка с работата ми?

Сър Колин отново седна и Юстейша хвърли поглед към дядо си, който мълчеше.

— Да… в известен смисъл.

Тя пое въздух и погледна възмутено. Беше вършила усърдно нещо, което изобщо не й допадаше, а сега се готвеха да я уволнят. Но защо трябва да изпращат толкова високопоставен човек?

— Не е това, което мислите, госпожице Кръмп — каза той със спокойния си овладян глас, — но аз много ще се радвам, ако напуснете работата си в лабораторията, и дойдете да работите за мен.

— Да дойда да работя за вас? — извиси в изненада глас тя и веднага добави: — Защо?

— Заради племенниците ми. И двамата изкараха грип, ангина и белодробни усложнения. Климатът на Лондон не им понася, още не са се възстановили. Чувствам се отговорен за тях, докато родителите им ги няма. Аз рядко се задържам за дълго вкъщи. От друга страна, и дума не може да става да ги пратя обратно на училище в близките няколко седмици. Имам къща в Турвил, на север от Хенли. Това е едно малко и спокойно селце, което, за съжаление, не посещавам често. Искам момчетата да заминат там и много ще се радвам, ако ги придружите. Те много ви харесаха. — Той се усмихна очарователно. — Имам икономка, която се грижи за къщата, а съпругът й поддържа градината, но и двамата са доста възрастни. Момчетата се нуждаят от присъствието на млад човек — на нещо като по-голяма сестра. Мисля, че сте напълно подходяща…

Юстейша отвори уста, за да каже нещо, но той спокойно продължи:

— Не, не ме прекъсвайте. Нека да довърша… Брат ми ще се върне най-малко след два месеца. За това време вие ще можете да натрупате достатъчно опит, а после да си намерите друга подобна работа. В къщата има достатъчно място за всички. Семейство Самуейс живеят на приземния етаж в задната част. Там има и спалня, в която би могъл да се настани дядо ви. Вие, госпожице Кръмп, ще вземете спалнята до детската стая на първия етаж. А сега за заплатата… — Той назова една сума, която я накара да зяпне.

— Но това е два пъти повече, отколкото получавам сега!

— Скъпо момиче, не ви правя благодеяние. Ако приемете, момчетата ще ви извадят душата. Искате ли да ви оставя да обмислите?

Юстейша забеляза горещото желание, изписано на лицето на дядо си.

— Не, сър, благодаря. Приемам с удоволствие. Трябва да уведомя в лабораторията, че напускам. Не знам в какъв срок…

— Подайте си оставката, другото оставете на мен. И не ме наричайте сър. Карате ме да се чувствам стар. — Той се изправи. — Благодаря ви, че проявихте разбиране. Ще ви се обадя веднага щом уредя подробностите.

Юстейша го изпрати до врата.

— Сигурен ли сте… — подхвана тя на прага.

— Напълно. Момчетата ще останат очаровани.

Когато колата му потегли, Юстейша се върна при дядо си. Той бързо разсея обхваналите я съмнения.

— По-добре не можеше и да бъде. Това се нарича чудесно начало. Когато напуснеш момчетата, ще имаш отлични препоръки и голям опит. Можеш да си намериш още по-хубава работа.

Щеше да бъде грубо от нейна страна да го обезкуражава. Остави възрастният човек да си помечтае. Надяваше се, че е взела най-правилното решение. Досегашната й работа, макар и не особено приятна, беше сигурна и сравнително добре платена. От друга страна, през следващите два месеца нямаше да им се налага да харчат пари за храна и щяха да спестят голяма част от заплатата й.

На другата сутрин получи писмо. Сър Колин питаше дали тя и дядо й ще имат възможност да тръгнат в неделя рано следобед, за да прати кола, която да ги закара до Турвил. Юстейша седна и написа учтив отговор, че в неделя ще бъдат готови и изтича при дядо си да му съобщи новината.

Тя опакова багажа в събота вечерта. В неделя сутринта стана рано, за да доизглади някои неща, затвори куфарите и провери дали жилището е в идеален ред. Не остана време да сготви обяд, затова отвори една консерва супа и изпържи яйца. Бяха напълно готови за тръгване, когато на вратата се позвъни. Тя изтича да отвори. На прага стоеше самият сър Колин. Той я поздрави с обичайния си спокоен тон, размени няколко думи с дядо й, помогна му да се настани на мястото до шофьора, сложи куфарите им в багажника, покани я да седне отзад и потегли.

Шосето за Турвил не беше оживено. Пътуването мина леко. Малко преди Хенли сър Колин отби по тесен път с високи храсти жив плет от двете му страни. Пред очите им се разкри възхитителен пейзаж. Най-после колата направи остър завой, мина през едни широко разтворени порти и по къса обиколна алея стигна до дълга ниска постройка с ромбовидни стъкла на прозорците и тежка дървена врата. Цялата къща беше оплетена от потънал в зимен сън бръшлян. Гледката сигурно беше божествена през лятото. Но дори и в този сезон, варосаните стени и наклоненият керемиден покрив разкриваха красива картина. Сър Колин спря колата пред прага и в този миг вратата широко се разтвори. Отвътре изскочиха двете момчета и се развикаха от радост.

Сър Колин отиде да помогне на Юстейша да слезе. После я остави сред шумните поздрави на децата и се върна при дядо й. От къщата излезе побелял мъж.

— А, Самуейс, запознай се с господин и госпожица Кръмп. — Прислужникът се усмихна и леко се поклони, а сър Колин продължи: — Хей, вие двамата, успокойте се и елате да ми помогнете с багажа.

Той говореше тихо и спокойно, но децата веднага му се подчиниха. Най-после всички влязоха в просторния хол. Стените бяха боядисани в светли тонове, а подът — застлан с дебел килим. Срещу тях изящно вито дървено стълбище водеше към втория етаж. От едната му страна имаше тапицирана със зелено сукно врата, а от другата френски прозорец, който гледаше към задната градина. Вътре бе приятно затоплено, а въздухът се изпълваше с аромата на стръкче зюмбюл, потопено в изящна вазичка.

— Самуейс, би ли завел господин Кръмп до стаята му? — каза сър Колин с обичайния си кротък глас. Тапицираната врата се отвори и насреща им изскочи дребна набита жена. — А, госпожо Самуейс, ще заведете ли госпожица Кръмп до нейната стая? Ще се срещнем отново тук след десетина минути, за да пием чай.

Юстейша изпроводи с поглед дядо си, който тръгна след Самуейс и после се качи по стълбата заедно с госпожа Самуейс и децата. На просторната площадка горе жената тръгна наляво и стигна до вратата в дъното на коридора.

— Момчетата са в съседната стая — обясни тя. — Имат си собствена баня от другата страна.

Тя прекоси широка стая с нисък таван и отвори една врата в дъното й.

— А това е вашата баня, госпожице Кръмп.

Всичко беше прелестно — стаята с мебели от тисово дърво, кремави стени и килими, кретонени завеси и покривка на леглото в пастелни тонове. Вероятно щеше да спи добре в това красиво легло, а мисълта, че ще се събужда всяка сутрин с изключителната гледка под прозорците, я възхити.

— Фантастично е — прошепна тя и надзърна в банята, която също бе очарователна с бледорозовия си фаянс и подредените дебели хавлиени кърпи. Тя въздъхна от удоволствие и се обърна към момчетата. — Радвам се, че сте в съседната стая. Рано ли ставате?

— Да — отвърна Оливър. — Ще ни водиш ли на разходка преди закуска?

— Чуйте ги само! — възкликна весело госпожа Самуейс. — Луди са за ранни разходки. Не че имам нещо против, но ако изляза с тях, кой ще приготви храната? От работа не ми остава време да ги погледна…

Тя побутна момчетата и най-после Юстейша остана сама. Цели пет минути оглежда стаята. Наслади се на всичките й дребни удобства — рафт с книги, списания на нощното шкафче, кутия с бисквити и гарафа с вода, просторни вградени гардероби, огромни за малкото й дрехи, тапициран в кадифе стол до прозореца и масичка с букет от пролетни цветя до него. Тя седна пред тройното огледало на тоалетката и оправи грима и косата си. После се сети, че вероятно останалите вече я чакат и хукна надолу по стълбите. Чу гласовете на момчетата и се упъти към една врата, водеща към хола. Действително, всички вече се бяха събрали около бумтящия огън, а Моузес се изтягаше в краката на господаря си. До него лежеше едра рижа котка.

Щом влезе, сър Колин и момчетата скочиха на крака и я поканиха да се настани в едно кресло до дядо си.

— Удобна ли ви е стаята? — попита сър Колин.

— О, да, това е една от най-хубавите стаи, които съм виждала — усмихна се тя. — А гледката от прозореца…

— Прекрасна е, нали? Бихте ли налели чая? Мога ли да ни наричам просто Юстейша? Ако нямате нищо против, момчетата ще се обръщат към вас по същия начин.

— Разбира се!

Тя отиде до масата, където беше подреден чаеният сервиз, а дядо й каза:

— Всичко това е прекрасно, но аз се чувствам като натрапник. Наистина нямам право да бъда тук.

— Грешите — отбеляза сър Колин. — Исках да ви питам, ще се съгласите ли да занимавате момчетата по един час всяка сутрин. Не става дума за преподаване на уроци. Можете да ти карате да ви четат и да ги запознавате най-общо със състоянието на нещата в света. Освен това, убеден съм, че в живота ви е имало събития, които ще им бъдат интересни.

По лицето на господин Кръмп се изписа удоволствие.

— На младини водих доста бурен живот — призна той. — Когато бях в Индия…

— Слонове, раджи! — възкликнаха момчетата в един глас.

— Ето, виждате ли? Жадни са за приключения. Ще опитате ли?

— О, с огромно удоволствие. — Той пое чашата с чай. Изглеждаше подмладен с десет години. — Ще се радвам да имам внимателни слушатели.

Юстейша хвърли изпълнен с благодарност поглед към сър Колин. Той се беше държал великолепно и по случайност беше уцелил слабостта на дядо й. Господин Кръмп бе служил в Индия и Бирма по време на Втората световна война и бе преживял приключения, достатъчни за цял живот спомени.

— Задължен съм ви. Момчетата няма да тръгнат на училище още седмица-две. Надявам се, че ще успеете да се справяте с тях. За мен е голямо облекчение да ги оставя тук на чист въздух.

Допиха чая си в приятен разговор и след като прислужниците разчистиха масата, играха заедно на кръстословици. Накрая сър Колин меко отбеляза, че е време момчетата да вечерят и да се качват в спалнята си. Това бе също знак за Юстейша да ги придружи до една малка уютна трапезария в задната част на къщата и да им прави компания, докато се нахранят. Знаеше, че трябва веднага да се заеме със задълженията си. Затова се качи с тях до спалнята им, но преди това ги заведе да пожелаят лека нощ на дядо й и сър Колин. Подготовката за сън се оказа сложна работа, свързана с тичане между банята и спалнята, с много смях и закачки. Най-после двамата бяха в леглата си. Юстейша ги зави добре, целуна ги за лека нощ и загаси всички лампи, с изключение на малката нощна лампичка над камината.

— Радваме се, че си тук с нас — каза Оливър, когато тя се упъти към вратата. — Бихме искали да останеш с нас завинаги.

— И аз се радвам, че съм с вас — увери ги тя.

Искаше и тя да може да каже „завинаги“. Но родителите на децата щяха скоро да се приберат и тя трябваше да си търси нова работа. Среши си косата и напудри зачервеното си лице. Не бива да се привързва твърде много към тях. Най-добре беше да не прави далечни планове и да се порадва на следващите седмици.

Когато се върна в гостната, сър Колин беше сам. Юстейша се поколеба на вратата:

— Ще отида да помогна на дядо да си разопакова багажа…

— Може ли да го отложиш? Аз тръгвам утре рано сутринта и затова е добре да поприказваме сега.

Тя послушно седна, а той се изправи и отиде до малката масичка с напитките.

— Ще пиеш ли чаша шери? — Не изчака отговора й и наля по една чашка за двамата. — Смятам, че си разумна млада жена. Наблюдавай децата и ако кашлицата им не се изчисти, веднага ми се обади. Грижи се да се наспиват добре и да не тичат прекалено много, за да не се изпотяват. Може би прекалявам, но двамата имаха сериозни проблеми с дробовете, а и в момента аз нося отговорност за тях. Винаги можеш да разчиташ на семейство Самуейс. Но те са възрастни и не могат да следят за здравето на децата. Ще правя всичко възможно да се връщам тук през почивните дни, а през останалото време можеш да ми се обаждаш по телефона.

Той й се усмихна, а тя почувства, че е готова да се нагърби с всичко, само да му бъде приятно.

В това време дядо й дойде и малко по-късно тримата се преместиха в трапезарията, където се настаниха около махагоновата маса. Докато вечеряха, Юстейша мълчаливо слушаше разговора на двамата мъже. Госпожа Самуейс се оказа фантастична готвачка. Утринта я събуди пълничко весело девойче. То остави поднос с чай до леглото й и си каза името — Поли. Отбеляза, че денят ще бъде прекрасен и изхвърча от стаята. Юстейша изпи чая си с насладата на човек, несвикнал с подобен лукс, загърна се в халата си и отиде да провери дали момчетата са будни.

Те седяха в леглата си и макар че беше студено, играеха някаква странна игра с пластмасови кукли на извънземни. Поканиха я да се присъедини и скоро я възнаградиха с похвалата, че е доста умна за момиче. Юстейша прие скромно комплимента като подхвърли, че няма да е лошо да закусят заедно. Провери дали дрехите им са под ръка и отиде да се облече. След това се върна при децата, погледна дали са се измили и сресали, завърза им обувките. Двамата изглеждаха добре, въпреки че продължаваха да кашлят.

— Много искам да се поразходя след закуска — спомена тя уж случайно. — Имам предвид истинска разходка, а не по шосето.

Закуската мина чудесно. Госпожа Самуейс поднесе овесена каша, бекон и бъркани яйца. Дядо й, ободрен от здравия сън, с удоволствие разказа няколко младежки приключения. Юстейша ги остави сами, качи се на горния стаж, оправи леглата и подреди всичко, после слезе до стаята на дядо си и чак тогава се върна в трапезарията. Напомни на момчетата, че са й обещали да я заведат на разходка.

— По пътя за насам видях една мелница. Изглежда не е далеч. Ще ми се да я разгледам.

Уцели точно темата, която ги вълнуваше. Заразпитваха я дали е гледала филма „Чити-Чити и Банг-Банг“. В него била снимана точно тази мелница. Тръгнаха натам и се върнаха у дома час преди обяда. Изпиха по чаша горещо какао и се занимаха с уроците си. Следобед децата прекараха с дядо й и Юстейша остана за малко сама. По-късно госпожа Самуейс я разведе из къщата. Сградата се оказа твърде голяма.

— Доста работа имате тук — забеляза Юстейша, докато разглеждаше семейните портрети, окачени в библиотеката.

— Да, но има две добри момичета от селото, които всеки ден идват. Сър Колин се прибира само през почивните дни, и то невинаги… Понякога води гости и, разбира се, кара Коледа тук. Той не харесва много Лондон. Но сър Колин е умен човек и там е работата му. Ако един ден се ожени — а аз всеки ден се моля за това, защото няма на света по-добър човек от него — ще дойде да живее тук по-голямата част от годината. Лондон не е място за отглеждане на деца.

Юстейша промърмори нещо учтиво. Госпожа Самуейс й оказа голяма чест, като обсъждаше с нея работодателят й. Стана й приятно, че икономката я харесва. Разбира се, не се досети, че причината бяха оправените легла в детската стая, подредена сутринта. „Каква мила млада дама“, беше казала тя на съпруга си по този повод. „Момчетата я слушат повече, отколкото някога са слушали мен.“

Същата вечер тъкмо се готвеше да се качи горе, когато телефонът иззвъня. Тя неуверено вдигна слушалката. Не знаеше дали не трябваше някой от семейството да отговори. Действително, точно в този миг вратата се отвори и Самуейс се появи.

— Съжалявам — трябваше да оставя на вас.

Той й се усмихна бащински.

— Няма нищо, госпожице, предполагам, че е сър Колин. — Той взе слушалката от ръката й и каза: — Домът на сър Колин Криштън. Добър вечер, сър. Да, госпожица Кръмп е тук.

Отново й се усмихна и й подаде слушалката. Гласът на сър Колин се чуваше съвсем ясно:

— Юстейша? Нали нямаш нищо против да ти звъня? Как мина денят?

— Добре, благодаря ви, сър. Децата се държаха много добре и заспаха веднага, щом си легнаха. — Тя описа накратко какво са правили през деня. — И двамата кашлят доста…

— Не се притеснявай, кашлицата ще се изчисти, щом вече не са в Лондон. Ще ги прегледам, когато се прибера. Започнахте ли да свиквате с дядо си?

— Да, благодаря ви. Дядо току-що отиде в стаята си. Той е много щастлив тук, сър…

— А ти, Юстейша?

— И аз съм щастлива, благодаря ви, сър.

— Чудесно и, моля те, не ме наричай „сър“ винаги, щом си отвориш устата.

— О, много добре, сър Колин. Ще се опитам.

Той като че ли се разсмя, пожела й лека нощ и затвори.

Седмицата се изниза неусетно, приятните дни бяха изпълнени с разходки, обиколки из магазинчетата в селото, час и половина учебни занимания с момчетата. Следобед Юстейша обикновено помагаше на госпожа Самуейс да подрежда цветята, да нагъва бельото и други подобни дребни задължения, които икономката не искаше да повери на прислужничките. В това време момчетата седяха при дядо й и слушаха разкази за приключения. Всичко това е прекалено хубаво, за да е истина, мислеше си Юстейша. И се оказа права.

Една събота сутрин сър Колин се обади да предупреди, че има ангажимент за вечерта, и че ще се прибере чак на другия ден сутринта.

— Сигурно ще води Глория на вечеря — обясни й Оливър. — Тя си пада по него…

Юстейша потисна желанието си да научи нещо повече за тази Глория и каза спокойно:

— Не мисля, че е редно да обсъждаме приятелите на чичо ти, миличък. Тази вечер можете да си легнете един час по-късно, защото е събота. Предполагам, че чичо ви ще се прибере след закуската.

Момчетата се опитаха да възразят, но тя ги поведе нагоре към стаите им и обеща, че ще ги събуди рано, ако чичо им се прибере за закуска. Децата бързо заспаха. Дядо й също се оттегли в стаята си. Юстейша остана сама. Семейство Самуейс бяха излезли да прекарат съботната вечер навън. Тя заключи внимателно и също се качи да спи. Постоя по-дълго време в банята, после взе една от книгите на масичката и си легна. Искаше да почете малко преди сън. Книгата се оказа интересна. Още не беше заспала, когато телефонът иззвъня. Беше почти полунощ, а семейството още не се беше прибрало. Тя се загърна в халата си и тихо се спусна по стълбите.

— От леглото ли те вдигнах? — запита сър Колин. — На път съм към Турвил, Юстейша. Пристигам след около половин час. Семейство Самуейс върнаха ли се? — Гласът му звучеше необичайно.

— Не. Какво се е случило? Нещо не е наред ли?

— Случи се нещо ужасно. Ще ти кажа, като се прибера. Ако е заключено, ще мина през градинската врата.

Той затвори, преди да успее да му каже нещо.

Юстейша остави в хола да свети и отиде до кухнята, за да включи машината за кафе. Подреждаше чинийка, чашка, захар и сметана върху подноса и се питаше какво може да се случило. Катастрофа? Лоши резултати от медицинските изследвания на момчетата? Обиколи кухнята и надникна по шкафовете за бисквити — той сигурно щеше да е гладен. Тъкмо ги откри и колата му спря пред къщата. След минутка в коридора се чуха тихите му стъпки.

Колин влезе и хвърли палтото си върху един от столове. Беше облечен в смокинг. Кимна, без да каже дума, и отиде да стопли ръцете си над кафемашината. Юстейша го запита дали иска кафе. Той рязко отвърна, че ще пие кафе по-късно и се обърна към нея.

Трябва да се е случило нещо наистина ужасно, помисли тя, когато видя суровото му и сдържано лице, зад което се криеше страшна болка.

— Искате ли да седнете и да ми разкажете? — попита тя кротко. — Ще се почувствате по-добре, ако поговорите с някого.

Подобие на усмивка пробяга по устните му, но не седна.

— Тази вечер, точно когато се канех да изляза от къщи, ми се обадиха по телефона. Брат ми и жена му са загинали при катастрофа.

Трета глава

Юстейша изгледа сър Колин ужасено.

— О, господи, съжалявам! — Изящните й устни се разтрепериха. — Момчетата… толкова са малки. С какво мога да ви помогна?

Тя бързо се приближи до него и сложи ръка на рамото му. В този миг беше много красива. Косите й падаха свободно върху раменете, лицето й бе побледняло от шока и мъката. Изпитваше дълбоко състрадание и желание да го успокои и да му помогне.

Той сведе поглед към нея, после погледна ръката й върху рамото си. Очите му бяха студени и сурови. Юстейша бързо отдръпна ръка. Отиде до кафеварката и наля кафето. Трябва да се държи по-разумно, разбира се. В момента само запълваше една празнина, възникнала поради стечение на обстоятелствата. Беше чужд човек в дома му и, естествено, той не се нуждаеше от нейното съчувствие. Сър Колин не обичаше да демонстрира чувствата си, още по-малко пред човек, когото едва познаваше. Тя усети как цялата се изчервява. Добре, че той не я виждаше.

— Къде ще изпиете кафето си, сър Колин, тук или в кабинета?

— Тук, благодаря. Лягай си вече, късно е.

Юстейша хвърли бърз поглед към каменното му лице и се отдалечи, без да каже дума повече. Прибра се в стаята си и седна на леглото. Опита се да осмисли събитията. Защо й се беше обадил по телефона — това бе абсолютно излишно. Ясно беше, че не желае да споделя с нея, даже напротив. А щеше да се почувства по-добре, ако можеше да изговори мъката си. Юстейша знаеше това от времето, когато скърбеше за смъртта на своите родители. Жалко, че сър Колин нямаше съпруга, на която да се довери. А онази жена, за която бяха споменали децата? Сигурно е бил сам, когато са му съобщили новината. Тя въздъхна и потрепери. Беше й студено, чувстваше се нещастна. Някой внезапно почука на вратата и тя подскочи от страх. Сър Колин отвори и влезе в стаята й. В гласа му вече нямаше предишната студенина, макар че беше все така сдържан.

— Прости ми, Юстейша. Държах се лошо. Много съм ти благодарен за съчувствието. Надявам се, че ще забравиш грубостта ми — не беше умишлена.

— Да, разбира се. Няма какво да ви прощавам. Искате ли да седнете и да си поговорим? — Гласът й звучеше топло и приятелски, но без фамилиарност. — Толкова внезапен удар, нали?

За нейна изненада той наистина седна.

— Тъкмо излизах — щях да ходя на вечеря. Седяхме в хола и чакахме Гримстоун да донесе чантата на моята… на придружаващата ме дама. Телефонът иззвъня и вдигнах слушалката, но всъщност не слушах какво ми казват. Смеехме се за нещо… Звъняха от Бруней. Човекът от другата страна на линията трябваше да ми повтори всичко още веднъж, преди да осъзная… — Той замълча и на нея й се стори, че нарочно пропуска някаква подробност. — Искаше ми се да избягам някъде, но трябваше да говоря. Качих се в колата и подкарах насам. Не зная защо ти се обадих по пътя.

— Разкажете ми — подкани го кротко Юстейша, — и после ще решите какво трябва да направите. Съставете си план и легнете да поспите.

— Трябва да отида на място да уредя нещата. — Той погледна часовника си. — Сега е твърде късно…

— Нека това да е първата ви задача утре сутринта.

— Какво разумно момиче си ти. Трябва да кажа на момчетата, преди да тръгна. — Той я погледна и се опита да се усмихне. — Ще останеш ли?

— Дотогава, докато съм ви необходима. Разкажете ми за брат ви и жена му.

— Той беше по-млад от мен, но се ожени на двайсет и три години. Беше архитект, известен и в чужбина. Двамата с жена си Сейди пътуваха непрекъснато. Обикновено вземаха момчетата със себе си. Този път се отказаха да ги заведат в Далечния Изток, не им хареса. Затова решихме те да заминат за три месеца, а аз да се грижа за децата. Гувернантката им дойде с тях, но за нещастие майка й се разболя и тя напусна. Госпожа Самуейс и готвачката ми, госпожица Гримстоун, направиха всичко възможно да я заместят. За нас беше цяло щастие, че те срещнахме и че момчетата те харесаха от пръв поглед.

— Да, надявам се да съм от полза. Нека да отидем в кухнята. Ще ви направя чай и сандвич. После ще си легнете. След като поспите няколко часа, ще говорите с момчетата и ще заминете.

— Ти си не само разумна, но и много практична.

Минаваше два, когато Юстейша най-после изпрати сър Колин в стаята му и се качи да си легне. Дълго не можа да заспи, а когато се събуди в шест часа, изглеждаше ужасно.

Момчетата още спяха и къщата беше тиха. Тя слезе в кухнята и сложи чайника. Чакаше ги тежък ден, искаше да изпие чаша чай. Точно тогава се появи сър Колин. Беше, облечен и избръснат. Вече напълно се контролираше.

— Поспахте ли? — запита Юстейша и забрави да прибави „сър Колин“. Той кимна, а тя продължи: — Чудесно. Ще изпиете ли чаша чай? Момчетата още спят. Кога смятате да им кажете?

Той стоеше срещу нея с чашата си в ръка и я изучаваше. Юстейша беше едно от малкото момичета, които можеха да изглеждат красиви рано сутрин, облечени в стар халат и без грим. Видът й някак си го успокояваше.

— Дали да не изчакаме закуската? Ако им кажа преди това, няма да искат да се нахранят. Трябва да запазим обичайния ред на нещата.

Тя се опита да прикрие следите от почти безсънната нощ от лицето си. Дядо й прие новината по-спокойно. Каза само, че през нощта е чул шума от колата и приглушените им разговори. Тя отиде да събуди момчетата и тримата слязоха заедно в трапезарията.

Сър Колин вече седеше на масата с чиния овесена каша пред себе си и преглеждаше пощата. Дядо й прехвърляше „Гардиън“. Всичко изглеждаше толкова нормално, че Юстейша за миг се зачуди дали не е сънувала снощната сцена.

Децата се хвърлиха да прегръщат чичо си и да го разпитват в един глас. Кога се е прибрал? Колко дълго ще остане? Ще ги заведе ли на разходка?

Той отговори на въпросите им, покани ги да седнат и да закусят, и поздрави Юстейша с добро утро. Запита я дали предпочита чай, или кафе и лично отиде да й напълни чашата.

Тя ровеше без апетит в чинията си и се чудеше как той успява да се владее. Снощи беше явно, че е покрусен от смъртта на брат си и снаха си, но сега, докато наблюдаваше спокойното му лице, тя се възхищаваше на самообладанието му. Закусваха дълго и чак, когато приключиха, сър Колин каза:

— Юстейша, би ли завела момчетата в кабинета ми? Нека оставим господин Кръмп да си дочете вестника на спокойствие.

Обясни им всичко много просто. Тя се възхити от начина, по който им съобщи ужасната новина — с нежна сериозност и простота, които децата можеха да разберат. Теди избухна в сълзи и зарови лице в скута й, а Оливър запита:

— Ще се върнат ли вкъщи, чичо?

— Да, аз ще замина да ги прибера. — Той му се усмихна.

Детето отиде при него и го хвана за ръка:

— Ще се грижите ли за нас, чичо? Ти и Юстейша?

— Да, разбира се. Това ще бъде вашият дом и ние ще бъдем едно семейство…

— Мама и татко нали няма да имат нищо против, ако вие с Юстейша се грижите за нас?

— Не — отвърна нежно той. — Мисля, че това най-много ще им хареса.

Той прегърна малкото момче и го притисна до себе си. Юстейша успокояваше Теди и плачеше, без да се срамува от сълзите си. Тя прие безмълвно голямата отговорност на плещите си. Момчетата бяха привързани към нея и поне за известно време щеше да се опита да запълни огромната празнина в живота им. За по-нататък беше рано да се мисли. Малко по-късно сър Колин каза:

— Знаете ли, мисля, че е добре да направим една разходка. Какво ще кажеш, Юстейша? Трябва да съм на летището в два часа, така че ще обядваме рано. Ще отсъствам два-три дни, но в това време Юстейша ще стои тук при вас. Щом се прибера, ще направим семеен съвет.

— Добре ли им е в рая? — запита Теди.

— Да, разбира се — отвърна веднага сър Колин. — То е все едно да влезеш в съседната стая и да затвориш вратата зад себе си.

Четиримата тръгнаха към мелницата. По пътя натам и обратно говореха за родителите им с най-прости думи, които правеха мъката по-поносима. По-късно обядваха и след това изпратиха сър Колин към летището. Преди да тръгне, той намери няколко минути да поговори с Юстейша:

— Ще се справиш ли? — Това беше по-скоро съмнение, отколкото въпрос. — Скоро ще почувстват удара много силно. Дано успееш.

— О, да — отвърна тя твърдо. — Родителите ми загинаха при самолетна катастрофа преди няколко години, така че знам как се чувстват те в момента.

— Не знаех. Съжалявам. Сигурна ли си…

— Напълно сигурна, сър Колин. Надявам се, че пътуването ви ще мине безпрепятствено.

— Ти си не само красива — отвърна той нежно, — но и си човек, на който може да се разчита.

Тези думи й помогнаха да се справи през следващите няколко дни, когато мъката връхлетя децата. Плачеха почти непрекъснато, стояха будни по цяла нощ, избухваха във внезапен гняв и отказваха да ядат. Тя се стараеше да им намира непрекъснато занимания. Знаеше, че обичат да ходят на разходки и редовно излизаха. Юстейша познаваше имената на птиците, дърветата и цветята, тъй като беше прекарала детството си в провинцията. В дъждовните дни ги забавляваше с кръстословици и рисуване. Дори обеща да се научи да кара скейтборд. Не й беше лесно да пази равновесие върху дъската. Добре, че никой не я виждаше как се прави на глупачка. Е, ако успееше да разсмее момчетата — толкова по-добре.

Оказа се, че се справя със скейтборда доста по-добре от очакваното. Децата бяха истински експерти. Въртяха се и се обръщаха с безстрашието на младостта, но проявиха търпение към нея, докато се носеше по алеята зад къщата и размахваше ръце, за да се задържи на дъската. Те крещяха и се смееха, след което й демонстрираха ловкостта си. Най-после Юстейша успя да измине цялото разстояние, без да падне от скейтборда и гордо изпуфтя. И точно пред самата къща, отново загуби равновесие, размаха отчаяно ръце, докато момчетата се смееха гръмогласно, и влетя право в обятията на сър Колин, който изникна иззад къщата в този момент. Той ловко я задържа, помогна и да стъпи на краката си и каза:

— Колко приятно е да те посрещнат така у дома.

Юстейша се освободи от прегръдката му изчервена до корена на косите си:

— О, не знаехме, че… Добър ден, сър Колин, тъкмо си играехме със скейтбордовете… — Тя замълча, смутена едновременно от внезапната радост, че го вижда и безсмислието на собствените й думи.

Той не успя да й отговори, защото момчетата се втурнаха да го посрещнат. Юстейша с облекчение събра скейтбордовете и тръгна обратно към къщи. Чичото и племенниците имаха да си кажат много неща, а през това време тя щеше да дойде на себе си.

На следващия ден сър Колин заминаваше отново — трябваше да уреди делата на брат си в Лондон и да организира погребението. Разказа й това с обичайния си хладен тон, който не допускаше никаква по-сърдечна реакция от нейна страна. В спокойните му черти не бе остана и следа от мъжа, който беше дошъл в стаята й да поговори с нея като с приятел.

— Когато се върна, ще поговорим — заяви той. — Налага се да обсъдим бъдещето на момчетата.

Думите му не я изненадаха — вече бе обещала да остане с децата, докато се намери трайно решение на проблема. А може би сър Колин искаше тя и дядо й да напуснат къщата. И без това ги беше поканил временно и едва ли смяташе да останат за постоянно.

Отговори „Много добре, сър Колин“ и изпрати с поглед заминаващия ролс-ройс. Нямаше смисъл да гадае — той скоро щеше да й каже намеренията си.

Върна се три дни по-късно и не беше сам. Съпровождаше го двойка на средна възраст — родителите на снаха му — и една по-възрастна дама, която сърдечно поздрави децата и протегна ръка на Юстейша:

— Вие сигурно сте Юстейша. Синът ми ми каза колко сте му помогнали през последните дни.

Майката на Колин беше висока и едра, но по-ниска от Юстейша. Беше елегантно облечена и изглеждаше добре, а очите й бяха сини като очите на сина й. Юстейша веднага я хареса, но останалите гости не й допаднаха. Те поздравиха момчетата тържествено, а жената избухна в сълзи и притисна Теди, който започна да се извива, за да се измъкне.

— Мамо, ти вече се запозна с Юстейша. Господин и госпожа Кенеди — родителите на снаха ми. Ще прекарат тук ден-два, преди да се върнат в Йоркшир.

Съпрузите очевидно гледаха на нея като на слугиня. Те високомерно й кимнаха и отново се обърнаха към момчетата. Госпожа Кенеди разплакано занарежда:

— О, горкичките ми сирачета! О, скъпа Сейди, какъв ужасен шок — как ще продължа да живея! Но трябва, защото все някой трябва да се грижи за вас…

Госпожа Криштън я потупа бързо по рамото:

— Избърши си очите, Фрида, и се постарай да се държиш по-бодро. — Тя измъкна двете момчета от хватката на другата им баба и влезе с тях в къщата. В този момент се появиха семейство Самуейс с подносите за чая.

Госпожа Самуейс заведе дамите до техните стаи, а сър Колин помоли Юстейша да налее чая. Тя сложи на момчетата сандвичи и кекс и започна да раздава чиниите на останалите гости. Госпожа Криштън не изрази изненада, когато видя Юстейша в ролята на домакиня, но госпожа Кенеди повдигна вежди и направи удивена физиономия:

— Смятах, че това ще бъде семеен съвет.

Сър Колин й хвърли един поглед изпод тежките си вежди и отвърна учтиво:

— Точно така, но смятам първо да пием чай. Господин Балдок ще дойде всеки момент със завещанието на Питър. Междувременно, нека момчетата ни разкажат как са прекарали времето си днес. — Той хвърли поглед към Юстейша. — Ходихте ли пак до мелницата?

Тя кимна:

— Оливър, разкажи ни, моля те, за зайците…

Оливър подхвана дълъг разказ за животните, които бяха видели по пътя, а Теди, забравил сълзите си, го допълваше.

— И карахме отново скейтборд — завърши Оливър. — Юстейша на два пъти успя да измине цялото разстояние. Не е зле за момиче.

Госпожа Кенеди възмутено си пое дъх:

— Нима точно днес е трябвало…

Но не й позволиха да завърши. Госпожа Криштън побърза да вземе думата:

— Винаги ми се е искало да се кача на някое от тези неща. Трудно ли е, Юстейша?

— Много, госпожо Криштън, но е толкова забавно. Момчетата се справят отлично. Не знам кой ги е научил, може би сър Колин?

Въпросът й беше шеговит, но той веднага отвърна:

— Да, така е. Аз самият съм много добър. Нека сега Юстейша да овладее техниката, а после ще се опитаме да убедим семейство Самуейс…

Момчетата се запревиваха от смях, а госпожа Кенеди се напуши още повече. Тя хвърли един поглед на съпруга си, който си прочисти гърлото и подхвана:

— Момчетата… — Така и не успя да завърши, защото в този миг Самуейс съобщи, че старият адвокат, господин Балдок, е вече тук. Сър Колин стана да го посрещне, а Самуейс донесе пресен чай.

— Предполагам, Балдок, че познавате всички тук, с изключение на госпожица Юстейша Кръмп. Тя е извор на сила и здрав разум. Разчитам изключително на нея.

Господин Балдок седна, пое чашата с чай и подхвана лек разговор, без да споменава погребението, което току-що беше минало. Не му беше лесно, защото госпожа Кенеди непрекъснато се опитваше да се вживее в ролята на оплаквачка. Най-после чиниите и чашите бяха раздигнати и Юстейша стана, за да се измъкне незабелязано заедно с момчетата. Спря я гласът на сър Колин:

— Юстейша, заведете момчетата при госпожа Самуейс и се върнете, ако обичате.

Тя го погледна смаяно, но той само се усмихна и допълни:

— Моля!

Минута по-късно тя се върна обратно в стаята. Сър Колин огледа насъбралите се и се усмихна, когато Юстейша приседна тихо малко настрани от останалите.

— Добре. Бихте ли започнали, господин Балдок? — Сър Колин се облегна назад и простря напред дългите си крака.

Завещанието беше кратко и конкретно. За законен настойник на децата бе определен сър Колин, който по своя преценка можеше да потърси помощта на подходящ човек или хора. Питър заявяваше също, че ще се радва, ако бъдещата съпруга на сър Колин приеме да стане втори настойник на децата — в случай, че по-големият му брат сключеше брак. Цялото му състояние бе завещано на момчетата, с изключение на малки суми, определени за останалите му роднини. Имаше и напътствия за продажбата на някои имоти.

Накрая господин Балдок приглади листовете и свали пенснето си:

— Много разумно съставен документ, ако мога да се изразя така. И абсолютно ясен.

— Но това е нелепо! — възкликна госпожа Кенеди. — Аз имам пълното право да взема момчетата при себе си. Те са ми внуци…

— Те са и мои внуци — отвърна бързо госпожа Криштън, — но не смятам, че някоя от нас има право да ги задържи при себе си. Колин е в състояние да им даде много добро възпитание, а ако се ожени, децата ще имат братя и сестри като всички останали.

— Но Колин няма време — той непрекъснато стои в болницата, пътува… Ще оставя момчетата на прислугата.

— За тях ще се грижи Юстейша, която те много обикнаха — обади се сър Колин. — Тя обеща да остане с тях. Аз, от своя страна, въпреки голямата си заетост, прекарвам вечерите и нощите у дома. Веднага щом оздравеят напълно, момчетата ще тръгнат отново на училище като всички деца. Когато е възможно, ще ги взимам със себе си по време на семинарите в чужбина.

— Възнамерявате ли да се ожените в близко бъдеще? — попита господин Кенеди.

— Да — отвърна сър Колин без никакво колебание и Юстейша почувства някаква болка и съжаление. Колко глупаво, упрекна се мислено. Нямаше никакво основание да се вълнува от личния живот на сър Колин.

— А дотогава, вие съгласна ли сте да изпълнявате ролята на втора майка за Оливър и Теди? — обърна се към нея адвокатът.

— Да. Заявих пред сър Колин, че ще остана колкото е необходимо и ако е необходимо, ще повторя обещанието си пред вас.

— Няма нужда, уважаема госпожице. Доколкото успях да разбера, вие чудесно ще се справите със задачата си. — Той погледна към госпожа Криштън. — Съгласна ли сте с мен, госпожо?

— Напълно. Убедена съм, че господни и госпожа Кенеди също ще одобрят решението. Освен това, децата имат късмет, че баба им и дядо им живеят в една от най-красивите области на Йоркшир. Помислете само какви прекрасни ваканции ще карат там…

— Все още мисля, че това е противно на човешката природа — измърмори госпожа Кенеди, като попи сълзите си с носна кърпичка. — Но ваканциите си непременно трябва да идват у нас.

— Разбира се — обади се сър Колин. — Освен това знаете, че и двамата сте добре дошли в дома ми. Много обичах Сейди и мисълта, че двамата с брат ми толкова се обичаха и бяха привързани към децата, е голяма утеха за мен. Всички ние трябва да се стремим да поддържаме жива тази връзка. — Думите му звучаха успокоително за всички. — А сега, Юстейша, би ли довела момчетата тук? Какво ще кажете да пийнем нещо преди вечеря? Вие нали ще останете, господни Балдок? Самуейс после ще ви закара до града.

Юстейша въведе момчетата в дневната и тихо се измъкна, за да намери дядо си. Той седеше пред камината в стаята си и пиеше чай. Изслуша внимателно разказа й за семейния съвет и се съгласи, че е постъпила добре, като е обещала да остане.

— Йоркширските баба и дядо не харесаха идеята — каза тя. — Те и мен не харесват. Искат да вземат момчетата при себе си, но не могат да оспорят завещанието. Мисля, че майката на сър Колин няма нищо против. Тя е много мила. Скърби за сина си, но не го показва пред децата…

По-късно сър Колин обяви, че поради особения случай, децата ще вечерят заедно с възрастните. На масата той през цялото време водеше разговора и не позволи на госпожа Кенеди да подхване темата за скръбното събитие. Едва след като всички се оттеглиха в стаите си, той остана и малко насаме с майка си и свали маската на спокойствието.

— Това беше тежък ден и за двама ни, мамо — каза той. — Съжалявам, че не ни остана време да си поговорим за Питър. Толкова ще ни липсва. Ти се държа много смело и много ми помогна. За съжаление семейство Кенеди не иска да разбере, че в момента няма нищо по-важно от спокойствието на децата.

— Тази жена никога не ми е харесвала — отговори госпожа Криштън. — Но младото момиче Юстейша е много симпатично, а и момчетата я обичат. Тя ще им осигури уюта, от който се нуждаят. — Възрастната дама се изправи и додаде: — Ще си лягам, мили. Не стой тук да скърбиш.

— Остани за няколко дни, моля те. — Сър Колин се изправи и я целуна. — В края на седмицата ще те откараме обратно у дома. Момчетата ще ти се зарадват.

На закуска той се държа внимателно, както обикновено. Шегуваше се с децата, обсъди с господин Кенеди новините и учтиво изслуша здравните съвети на госпожа Кенеди относно кашлицата на децата. Юстейша забеляза уморените му черти и напрегнатите мускули на лицето. Очевидно привидното му спокойствие и веселостта му костваха много… В един момент Колин улови погледа й и топло й се усмихна. Сърцето й подскочи, тя отмести очи и почувства неопределено безпокойство.

Скоро семейство Кенеди си тръгна като дълго се сбогува с децата, ледено каза довиждане на сър Колин и майка му, и едва кимна на Юстейша. Съвсем явно беше, че не я харесват. Когато си тръгнаха, всички в къщата почувстваха, сякаш облак се беше вдигнал. Сър Колин остана за обяд, а после тръгна за болницата. Излязоха да го изпратят.

— Обади ми се, ако възникне и най-малката тревога, Юстейша.

За нейна изненада той се наведе и я целуна, след което се качи в колата и изчезна от погледа им.

Юстейша цялата се изчерви. Но никой от останалите не показа, че е забелязал жеста му или че намира нещо неестествено в това. Прибраха се вътре и тя реши, че го е направил от учтивост, за да компенсира студенината на госпожа Кенеди.

Седмицата мина спокойно. Юстейша положи всички усилия да не остави момчетата да тъжат. Успокояваше ги в тежките моменти, поглезваше ги от време на време, а госпожа Криштън много й помагаше. Беше умерена като сина си и умееше да измисля интересни игри. Двете с Юстейша си допаднаха. Като се прибавят и усилията на верните помощници — семейство Самуейс, може да се каже, че първите две тежки седмици минаха добре.

Сър Колин се прибра в петък вечерта. Момчетата вече бяха в леглото. Юстейша тъкмо пресичаше хола с поднос, отрупан с кристални чаши. Тя спря да каже, че децата са още будни и го чакат, но той отиде до нея и взе товара от ръцете й.

— Чудесно. Как са те?

— Възстановяват се бързо. Госпожа Криштън много се занимаваше с тях. Така я обичат!

— Да. Защо носиш тези подноси?

— Само един поднос, сър Колин. Самуейс е долу в избата, а госпожа Самуейс не може да мръдне от печката. — Тя си взе обратно подноса. — Майка ви е в дневната.

Той се усмихна и в очите му прескочи весела искрица.

— Нали ще дойдете при нас двамата с дядо си? Добре ли е той?

— Да, благодаря. Започна да преподава на момчетата история и география на Индия.

— Прекрасно.

Той я остави да си свърши работата и се упъти към дневната, където го очакваха майка му и Моузес.

На следващата сутрин й предложиха да пътува заедно с момчетата до Касъл Кери, където живееше госпожа Криштън:

— Ще тръгнем веднага след закуска, ще обядваме по пътя, ще пием там чай и ще се върнем рано вечерта.

Децата възторжено посрещнаха новината, но Юстейша се смути.

— Сър Колин, мислех, че бихте искали да останете насаме с момчетата…

— За мен ще е удоволствие да бъда с тях — усмихна се сърдечно той. — Но не знам дали ще мога да задоволя всичките им прищевки. Дядо ти ме увери, че с удоволствие ще остане сам за един ден. Самуейс ще се грижат добре за него.

Пътуването и престоят в дома на майка му минаха чудесно. Четиримата се прибраха в Турвил уморени, но доволни.

На следващата вечер Юстейша завари сър Колин да обсъжда с дядо й въпроса за училището на децата.

— Смятам, че след две седмици момчетата ще могат отново да тръгнат на училище — обясни той. — На около два километра оттук има добро начално училище. Шофираш ли, Юстейша?

— Имам книжка, но не съм карала кола от няколко години.

— В гаража стои един аустин мини. Покарай го малко и виж как ще се справиш. Ако искаш, Самуейс може да те придружи.

— Предпочитам да пробвам сама.

— Следващата седмица ще отсъствам, но ще се върна за почивните дни. След това заминавам за Лайден, Холандия, където ще чета лекции. Ще ти оставя телефона си. Обади ми се, ако изникне проблем. За всичко останало можеш да разчиташ на семейството. Дядо ти предложи да се занимава с момчетата всяка сутрин, за да наваксат изпуснатото в училище.

Вечеряха в добро настроение и по-късно, когато Юстейша пожела лека нощ, сър Колин каза:

— Заминавам утре рано. Желая ти приятна седмица, Юстейша.

Седмицата наистина мина приятно. Момчетата бяха в добро настроение, а Юстейша се стараеше да им намира непрекъснато занимания. Уроците с дядо й сигурно не бяха много сериозни, защото от стаята, където се затваряха да учат всяка сутрин, често долиташе буен смях. Самуейс изкара колата от гаража и й показа най-тихите улици. В началото се чувстваше неуверена зад волана. Скоро обаче откри, че шофирането й доставя огромно удоволствие. След ден-два се осмели да излезе на магистралата и отиде до училището, където щяха да запишат Оливър и Теди.

В края на седмицата сър Колин се върна и тя го увери, че вече е в състояние да вози момчетата до училище.

— Чудесно. Облечи си палтото и да тръгваме. Искам да се срещна с директора.

Юстейша беше високо момиче, а сър Колин — твърде едър мъж, така че и на двамата им беше доста тясно в малката кола. По негово настояване тя го придружи на срещата с директора:

— Той трябва да те познава, след като ще водиш и прибираш децата от училище.

По-късно двамата се прибраха вкъщи. Решено беше момчетата да тръгнат след две седмици.

Почивните дни отлетяха бързо и в понеделник сутрин сър Колин отново се приготви да пътува. Той прегърна момчетата, обеща им, че ще им донесе подаръци, ръкува се с господин Кръмп и накрая, почти между другото, целуна Юстейша. Без него къщата беше като празна. Беше толкова тих човек и въпреки това създаваше у другите усещането за уют и сигурност. На Юстейша й се стори, че я очаква серия от безлични сиви дни, но веднага изпита угризение заради недоволството си. Съзнаваше, че трябва да се радва на спокойното еднообразие на всекидневието.

Но ето че към средата на седмицата това еднообразие бе грубо нарушено.

Късно вечерта се обади госпожа Кенеди. Момчетата отдавна спяха, а господин Кръмп се беше оттеглил в стаята си.

— Бих искала да разговарям със сър Колин — заяви тя. — С прислужницата ли говоря?

— Юстейша — отвърна Юстейша с ледена учтивост.

Госпожа Кенеди презрително процеди:

— Ами повикайте го, ако обичате!

— Той не е тук, госпожо Кенеди.

— О, а къде е тогава? В града ли?

— В чужбина е. — В мига, в който го каза, Юстейша съжали за думите си.

— Нима искате да кажете, че ви е оставил сама да се грижите за внуците ми? Вие не сте в състояние да се справите! Просто няма да го понеса. — Госпожата започна да се самонавива. — Не зная колко време ще отсъства, но възнамерявам да ги взема при себе си, докато се върне. В завещанието на зет ми ясно беше казано, че децата трябва да живеят при настойника си, но сър Колин явно няма намерение да се съобразява с последната му воля. Очаквайте ме утре и пригответе багажа на момчетата.

Тя яростно хлопна слушалката. Късно беше да се самообвинява, макар че Юстейша наистина се държа като глупачка. Цялата трепереше от гняв и страх. Трябваше да действа бързо. Отиде в кабинета на сър Колин, намери телефона му в Холандия и набра номера. Спокойният му глас я спря да не избухне в сълзи. Докато се опитваше да възстанови нормалното си дишане, той кротко каза:

— Не бързай и се опитай да не плачеш.

Тя пое дълбоко въздух и заговори с разтреперан глас.

Четвърта глава

— Госпожа Кенеди… — започна Юстейша малко по-спокойно. — Обади се преди около десет минути. Поиска да говори с вас и аз казах, че ви няма. Тогава тя попита къде сте. — Тя изхълца. — Отговорих, че сте в чужбина. Имате право да ме наречете глупачка, не знаех какво да отговоря… Тя реши, че не съм годна да се грижа за момчетата и докато ви няма, те ще живеят при нея. Утре ще дойде да ги вземе…

— Боже мой, каква досадна жена! Не се обвинявай, Юстейша, не можеше да предвидиш, че госпожата ще създаде такива проблеми. Сега, моля те, престани да се тревожиш. Веднага се прибирам. Легни си и се опитай да заспиш. — Той й говореше като на племенниците си: спокойно, уверено и сърдечно.

— Но вие сте в Холандия — толкова далеч оттук…

— Има самолети, Юстейша. Плачеш ли?

— Само малко. Не оправдах доверието ви.

— Не говори глупости. Хайде, легни си. О, и свали резето на градинската врата. Само я заключи и извади ключа от ключалката.

Тя се погрижи за вратата и послушно отиде да си легне. Събуди се рано на следващата сутрин, полежа малко, за да събере мислите си, после стана, взе душ, облече се и се спусна по стълбите. Ако сега госпожа Кенеди пристигне, поне щеше да е готова да я посрещне. Тъкмо слезе долу и вратата на кабинета се отвори. Сър Колин се появи, както винаги елегантно облечен. Приличаше на човек, който добре си е отспал, и то в собственото си легло. Лицето на Юстейша светна облекчено:

— О, вие сте вече тук, толкова се радвам да ви видя!

— Добро утро, Юстейша — усмихна й се той. — Какво правиш облечена в шест часа сутринта?

— Ами, мислех, че госпожа Кенеди може да пристигне рано и исках да съм готова — отвърна тя сериозно.

— Нали ти казах, че ще се прибера навреме, за да я посрещна?

— Да, но смятах, че може да имате нужда от помощ.

Той я погледна развеселено, но й отговори съвсем сериозно:

— Много разумно от твоя страна. Искаш ли да изпием по чаша чай?

— Разбира се. Сега ще ви приготвя. Да ви направя ли сандвичи?

— Да, ще хапна. Да отидем в кухнята и да решим какво ще правим.

В кухнята беше топло и уютно. Моузес сънливо отвори очи и щом видя господаря си, скочи и размаха опашка. Юстейша сложи чайника на печката и приготви сервиза, а сър Колин наряза хляба.

— Как пристигнахте толкова бързо? Нощем няма самолети.

— Взех чартърен полет.

— О, разбирам. Нали не се сърдите, че ви се обадих, сър Колин? Дано не ви провалих семинара… или бяха лекции?

Той се усмихна:

— И двете. Лекциите тъкмо приключваха, а семинарът не беше важен. — Той подаде чашата си за още чай. — Не, не се сърдя. По-лошо щеше да е, ако не се беше обадила.

— Постъпих глупаво…

— Защо? Не си могла да знаеш какво е наумила госпожа Кенеди.

— Какво ще правим? — Тя му подаде мармалада. — Вече няма как да вземе момчетата, нали?

— Разбира се, че не — отвърна той самоуверено. — Освен това има и едно друго просто решение.

— О, добре. — Тя се наведе да подаде на Моузес залъче с масло.

— Можем да се оженим.

Юстейша за малко не се задави.

— Да се оженим? Вие и аз? — За малко не се задави.

— Идеята е много разумна — спокойно продължи той. — Тогава и ти ще станеш настойник на децата. Никой няма да може да ни ги отнеме.

— Но аз не ви… искам да кажа, вие не ме… — Тя замълча объркана.

— С теб се разбираме добре, нали? Двамата заедно можем да осигурим спокойствие и сигурност на момчетата, без да се обвързваме емоционално помежду си. В крайна сметка, ако станеш моя жена, нищо няма да се промени. Както вече казах, двамата се разбираме много добре и не виждам причина да не продължим и занапред. Аз съм по-възрастен от теб и знам, че съществува възможност да срещнеш някого, в когото да се влюбиш. Сигурен съм, че дори и при такива обстоятелства, ще успеем да уредим нещата разумно. Уверявам те, не бих застанал на пътя ви.

Думите му прозвучаха студено и делово.

— А ако вие се влюбите? — запита тя.

— Това вече ми се е случвало. Подобна възможност не бива да те тревожи.

— А дядо?

— Чудесен човек. Ще се радвам, ако остане да живее с нас до края на дните си.

— Бих… искала да си помисля. — Обхващаше я паника.

— Естествено. — Той погледна часовника си. — Семейство Кенеди едва ли ще пристигне в близките два часа.

— Искате да кажете, че трябва да реша дотогава?!

— Това ще улесни нещата. — Той й се усмихна. Самоуверен както винаги, Колин приличаше на човек, който добре знае какво върши. — Дали дядо ти е станал вече? Бих искал да поговоря с него.

Това й даде претекст да се измъкне. В главата й цареше пълен хаос. Юстейша изпитваше огромна нужда да остане за малко насаме.

— Ще отида да го потърся. Може би е в библиотеката — той обича да чете преди закуска.

Дядо й наистина беше там. Тя остави двамата мъже да си говорят и отиде да събуди момчетата.

— Изглеждаш странно — забеляза Оливър, докато му решеше косата. — Хубава си и… изглеждаш развълнувана.

— Сигурно защото умирам от глад. А вие? — Тримата бързо хукнаха надолу.

На закуска господин Кръмп предложи на момчетата да започнат по-рано с четенето, за да могат по-късно да се разходят с чичо си.

— Каква чудесна идея! — възкликна сър Колин изненадано, сякаш не бе уредил всичко това преди малко. Той се усмихна на Юстейша — изглеждаше доволен и самоуверен, убеден, че тя ще приеме абсурдното му предложение. Трябва да поговори с него веднага, щом момчетата и дядо й се оттеглят.

Така и не получи тази възможност. В мига, в който господин Кръмп заведе децата в библиотеката, някой рязко и нетърпеливо натисна външния звънец. Самуейс отиде да отвори, а сър Колин я хвана за ръката и я завлече в дневната.

— Седни тук — разпореди се той и я настани в малък фотьойл срещу вратата, — и не казвай нищо, докато не те запитам. — После внезапно се усмихна. — Ще се омъжиш ли за мен, Юстейша?

Тя отвори уста да му обясни, че не е имала време да помисли, но в хола вече кънтяха гласовете на господин и госпожа Кенеди. Всеки момент щяха да влязат в стаята.

— О, добре, но не съм… — Сър Колин бързо я целуна по бузата и се отдръпна в противоположния край, където новодошлите нямаше да го забележат в първия момент.

Самуейс отвори вратата и госпожа Кенеди връхлетя вътре, следвана от съпруга си.

— Никак не ни беше лесно да дойдем дотук, госпожице, ъ-ъ, Кръмп, но аз знам дълга си. Щом сър Колин не е в състояние да осигури подходящ дом за момчетата, то тогава аз ще трябва да пожертвам цялото си време и удоволствия, за да ги отгледам така, както подхожда на децата на дъщеря ми. Бъдете така добра да изпратите веднага да извикат Оливър и Теди. Те ще се върнат с нас. Когато сър Колин реши да се прибере, ще обсъдим положението с него. Да оставя децата тук само със слугите е просто… — Тя млъкна и навъсеното й лице изрази пълно смайване. Докато говореше, сър Колин бе направил няколко крачки напред и в този момент го видя.

Когато заговори, гласът му бе спокоен и учтив:

— Госпожо Кенеди, сигурно пътуването ви е било крайно изморително. През нощта ли пътувахте? Мога ли да ви предложа да закусите у дома?

— Тя! — изкряка госпожата и посочи Юстейша. — Тя ми каза, че сте в чужбина.

— Юстейша ви е казала истината — когато сте се обадили, аз действително бях в чужбина. Стори ми се обаче наложително да се прибера у дома и лично да ви успокоя относно съдбата на момчетата. Позволете ми да разсея съмненията ви. Юстейша и аз ще се оженим съвсем скоро. Така момчетата ще имат до себе си настойник, дори когато отсъствам от дома.

— Какво?! Ще се ожените за нея? — От възмущение лицето на госпожа Кенеди стана моравочервено.

— Юстейша ми направи честта да приеме моето предложение.

— Това е нагласена работа. Тя не е нищо повече от…

— Какво имате предвид, госпожо Кенеди? — Гласът на сър Колин изведнъж стана леден като погледа му.

Тук се намеси господин Кенеди.

— Жена ми нямаше това предвид — отвърна той забързано. — Аз вече й обясних, че момчетата получават всички необходими грижи. — И добави неумело: — Поздравявам ви. Надявам се, че ще бъдете щастливи.

В това време госпожа Кенеди вече беше успяла да се овладее.

— Да, да, наистина… Изказах се прибързано. Човек понякога забравя колко бързи средства за придвижване има в наши дни. Самолети, хеликоптери и прочее… — Жената се оглеждаше страшно сконфузено и Юстейша реши, че е време да я извади от неудобното положение.

— Няма ли да седнете, госпожо Кенеди? Господин Кенеди? Да доведа ли момчетата, Колин?

Постара се да произнесе последните думи с любещ глас и получи също такъв отговор.

— Чудесно, скъпа. И помоли, моля те, Самуейс да донесе кафе.

Той стана да й отвори вратата с очарователна нежна усмивка. Юстейша дори не посмя да вдигне поглед към него. Какъв невероятен актьор, помисли тя, докато пресичаше хола. Беше чела някъде, че хирурзите често развиват артистична дарба — сигурно и сега се преструваше.

Момчетата не посрещнаха новината с ентусиазъм.

— Наистина ли трябва да ходим при тях? — попита Оливър. — Господин Кръмп тъкмо ни разказваше нещо много интересно за ацтеките.

— Няма да се бавите много. Дядо ще продължи разказа си, когато се върнете. Нека да му дадем възможност да изпие кафето си.

Двете деца се държаха безупречно. Ръкуваха се с баба си и дядо си, подложиха бузки за целувка и учтиво отговориха на всички въпроси. Направиха се, че не забелязват, когато баба им започна да плаче, а Юстейша бързо й предложи да се оттегли, за да се освежи след пътуването. Внезапно я обзе желание да стори някаква пакост:

— Защо не останете да преспите тук тази нощ? — Тя обърна красивото си лице към сър Колин с най-невинно изражение: — Това е добра идея, нали, Колин?

Той едва успя да прикрие смеха си с кашлица.

— Разбира се, скъпа.

Семейство Кенеди обаче отказа да остане. Госпожата бе проводена до банята да оправи грима си и скоро двамата се приготвиха за път. Сър Колин им обеща, че Юстейша, момчетата и самият той непременно ще дойдат да прекарат няколко дни у тях веднага, щом времето се затопли. Кенеди не бяха особено очаровани. Скоро потеглиха обратно. Момчетата им помахаха от прага на къщата и веднага хукнаха към дядото. Сър Колин отбеляза:

— Не знаех, че го можеш, Юстейша.

— Кое, сър Колин?

— Умееш да се държиш като влюбена годеница, когато обстоятелствата го налагат. Е, можеше да ми хвърлиш още няколко нежни погледа.

— Не исках да пресилвам нещата.

— О, нямаше такава опасност. — Той се обърна, хвана я под ръка и я поведе към къщи. — Е, кога ще се оженим?

— Не говорите сериозно? — Тя го погледна изпитателно, но той не се шегуваше.

— Нима ще ме отхвърлиш, преди още да сме се сгодили официално? Имах по-добро мнение за теб, Юстейша.

— Ами, мислех… Мислех, че това е просто заради случая — заекна тя.

— Разбира се, че не. Това по-скоро е пример за деловитост. Ти си разумно момиче и разбираш, че женитбата ни ще осигури щастливо бъдеще на момчетата и ще ги предпази от нашествието на семейство Кенеди. Разбира се, баба им и дядо ще ги виждат винаги, когато поискат. Могат да ги канят у тях през ваканциите, но тук ще бъде домът им, а ние с теб ще сме техните родители.

Тя не знаеше как да му отговори — всичко звучеше напълно логично.

— Разбира се, бракът ни е въпрос на удобство — продължи той като я погледна замислено. — Ние двамата се харесваме — поне аз мисля така — а това не може да се каже за много семейства в наши дни. Ако един ден обикнеш друг мъж, аз ще те освободя…

— Ами вие? — запита рязко Юстейша. — Ако вие срещнете друга жена…

— Аз съм на трийсет и шест години, скъпа. Имал съм много възможности да срещна друга жена…

— А Глория?

Юстейша съжали, че спомена името, защото лицето му веднага стана безизразно, както и гласът, с който повтори думите й:

— Глория?

— Просто чух нещо — измърмори тя. — Мислех си, че…

— Успокой се, Юстейша. Глория беше, и все още е, моя стара приятелка и последната жена, за която бих се оженил.

Тя цялата се изчерви.

— Съжалявам, не е моя работа. Беше нахално от моя страна.

Студеният поглед, който я караше да се чувства неудобно, изчезна и той й се усмихна нежно.

— Аз съм доста по-възрастен от теб, Юстейша. Ще те разбера, ако размислиш.

— Не съм мислила за друга възможност — призна тя. — Много ви харесвам и мисля, че мога истински да обикна момчетата. Ще бъда много щастлива, ако живея с тях…

Той се засмя:

— Аз се прибирам у дома през почивните дни, а понякога и през седмицата. Ще се радвам, ако от време на време ме придружаваш в града. Имам много приятели, с които редовно се срещам. Имаш ли нещо против?

— Аз ли? Не, звучи вълнуващо. Наистина ли нямате нищо против дядо да остане тук? Може би предпочитате да се върне в апартамента. Бих казала, че…

— Разбира се, че не. Той е прекрасен човек, а момчетата обичат да са с него. Дядо ти ги учи да играят шах и умее да разговаря с тях. Предполагам, че когато тръгнат на училище, ще го хванат да им помага за домашните. Той се чувства добре тук, нали?

Двамата стояха в средата на хола и се обърнаха едновременно, когато Самуейс леко се изкашля зад гърба им.

— Да ви донеса ли кафе, сър?

— Да, Самуейс. И донеси от избата две бутилки шампанско за обяд. Госпожица Кръмп и аз току-що се сгодихме.

Самуейс тържествено ги поздрави. Отбеляза, че госпожа Самуейс ще се зарадва още повече и излезе да донесе кафето.

Колин се настани в креслото си с чаша кафе в ръка.

— Искам да дойдеш с мен в града. Имам къща в Лондон. Трябва да се запознаеш с иконома ми Гримстоун. Сестра му — госпожица Гримстоун — ми е готвачка. Трябва също така да определим датата за сватбата. През следващите дни ще бъда много зает, но ще изпратя Самуейс да доведе майка ми. Тя ще остане тук и ще помага на дядо ти да се грижи за момчетата. Така ще имаш време да направиш покупките. Имаш ли нещо против да се оженим в селото? Тукашната църква е много красива…

Боже мой, помисли Юстейша, той подреди всичко само с няколко изречения.

— Да, прекрасно ще е да се оженим тук — отвърна тя спокойно. — Ще дойда с вас в Лондон, щом искате.

— Чудесно. Ще отидем там след обяд и ще те докарам обратно същата вечер. Много ли бързо подреждам нещата?

— Да, но ще ви настигна. Майка ви няма ли да възрази?

— Не, тя те харесва. Искаш ли сега да отидем и да кажем на дядо ти и на момчетата?

Децата посрещнаха новината с бурен възторг, а дядо й — със спокойно задоволство.

— Нали никога няма да ни напуснеш? — запита Теди. — И нали винаги ще се грижиш за нас?

Тя силно го притисна до себе си:

— Разбира се. Толкова добре ще си живеем…

Юстейша седна между двете момчета, а сър Колин прекъсна разговора, който водеше с дядо й.

— Ти си голям щастливец, чичо Колин — похвали го Оливър.

— Знам, приятелю. Ще се оженим тук съвсем скоро и ще поканим всичките си приятели в църквата.

— Ще има ли сватбена торта? А Юстейша истинска булка в бяло ли ще бъде?

— Да и на двата въпроса — побърза да отговори сър Колин преди нея.

— А сватбено тържество?

— И то какво. — Той уж говореше на малкия си племенник, но през цялото време я гледаше и леко се усмихваше.

Момичето се поддаде на общото оживление. Очите й заблестяха, бузите й пламнаха. Времето мина неусетно — отчасти заради шампанското, отчасти заради възбудата на децата, които не позволиха на никой да обсъди разумно предстоящото събитие. Малко по-късно сър Колин я настани до себе си в ролс-ройса, помахаха за довиждане на малката групичка на прага и потеглиха.

— Следобед ще посетим един стар приятел на баща ми. Той е епископ и ще каже как най-бързо да извадим документите за бракосъчетанието. Ще пусна съобщение в „Телеграф“, ще се обадя на приятелите и колегите си да ги поканя. Ти искаш ли да поканиш някого? Знам, че нямаш роднини…

— Не, благодаря. Имах приятели, но от две години насам не поддържам отношения с тях.

Скоро пристигнаха в Лондон. Минаха през Чизуик и Кенсингтън, покрай Хайд парк и Парк Лейн и навлязоха в спокойните елегантни улици на Портмън Скуеър. Колата влезе в къса улица, от двете страни на която имаше дърветата и тесни къщи с високи прозорци. Сър Колин спря пред една от тях.

— Тук ли живеете? — запита Юстейша и погледна любопитно постройката.

— Да. Не е далеч от „Свети Бидолф“ и от частния ми кабинет.

Той излезе от колата, отвори вратата откъм нейната страна и двамата заедно пресякоха тесния тротоар. Колин си отключи и я покани в тясното фоайе. В същия момент един висок и много слаб мъж изникна откъм задните стълби. Той отвърна учтиво на приветливия поздрав на сър Колин и се поклони на Юстейша.

— Това е Гримстоун, Юстейша — обясни годеникът й. — Благодарение на него всичко в този дом се движи като по часовник, а сестра му ми е готвачка. Гримстоун, госпожица Кръмп ми направи честта и прие да се омъжи за мен.

Гримстоун отново се поклони:

— Щастлив съм да чуя това, сър Колин, госпожице Кръмп. Моите поздравления.

Сър Колин поведе Юстейша към красива стая с изглед към улицата.

— Би ли поел палтото на госпожица Кръмп, Гримстоун? Ще пием чай. Скоро ще излезем отново, но ще се приберем за вечеря — дали Роузи може да ни приготви нещо дотогава? Довечера ще спя в Турвил.

— Много добре, сър. Ще говоря с Роузи.

Сър Колин изчака иконома да се отдалечи и поясни:

— Гримстоун има златно сърце и мъдър ум. Може да ти бъде предан като роб, но никога няма да си го признае.

— Отдавна ли работи за вас?

— Преди работеше при родителите ми. Те живееха в тази къща, докато баща ми беше жив. След смъртта му мама се премести в Касъл Кери, но Гримстоун пожела да остане тук и да се грижи за мен. Той не обича провинцията.

Двамата изпиха чая си и се отправиха към една красива стара къща в Уестминстър.

Възрастният епископ огледа Юстейша с живите си ясни очи и явно я одобри. Той с удоволствие се съгласи да уреди всички формалности. Можеха да се венчаят след около две седмици:

— И се надявам, че ще ме поканите на сватбата.

Юстейша хвърли поглед към сър Колин, който се усмихваше.

— А дали не бихте се съгласили лично вие да ни венчаете? — запита тя.

— Скъпа госпожице, надявах се да ми зададете този въпрос. За мен ще е удоволствие. Ще се свържа с вашия свещеник. Вие, разбира се, също ще отидете да говорите с него.

— Сигурно още утре вечер…

По обратния път сър Колин каза:

— Ти избери деня, Юстейша. Ако до края на седмицата определиш датата, ще успея да се освободя за ден-два.

Никакъв меден месец, помисли си тя. Но, разбира се, при тези обстоятелства подобна идея щеше да звучи глупаво. Двамата сключваха нещо като договор в името на момчетата — не биваше да забравя това. Тя учтиво се съгласи и по-късно, настанена в дневната за чаша шери преди вечеря, успя да влезе в неговия стил и да поддържа разговора далеч от всякакви лични теми.

Вечерята беше прекрасна. Бургундското, което домакинът й предложи, развърза езика й. С весела искрица в очите, сър Колин я окуражи да говори почти през цялото време. Юстейша се сепна, едва когато Роузи влезе да поднесе кафето вместо Гримстоун. Радостно ухилена, готвачката поднесе своите поздравления.

— Досадих ви, нали? — промърмори Юстейша смутено.

— Как можеш да говориш така? Напротив, тъкмо си мислех, че умееш да омайваш хората.

— О, така ли? Аз харесвам хората — е, поне повечето от тях. — Тя се сети за госпожа Кенеди с надеждата, че следващата им среща ще се окаже по-успешна.

Веднага след кафето двамата заминаха за Турвил. Искаха да споделят плановете си с дядо й. По-късно тя се качи да провери дали момчетата спят и също се приготви за спане. Сама в стаята си най-после можа да обмисли събитията от изтеклия ден. Дразнеше се от факта, че дядо й и сър Колин говореха за сватбата съвсем делово, без капка вълнение. Сякаш шокът, който бе преживяла тази сутрин, беше съвсем в реда на нещата. Дали не се съгласи прибързано? Когато сър Колин й предложи да се оженят, всичко прозвуча напълно разумно. Но сега й се струваше, че намира сто и едно възражения срещу идеята му.

Час по-късно Юстейша все още обмисляше решението си. Накрая стигна до извода, че все пак неговите аргументи „за“ са по-силни от нейните „против“. Семейство Кенеди щяха да направят всичко възможно, за да вземат децата при себе си, ако сър Колин не успееше да им създаде подходящи условия. Женитбата им даваше такава възможност. Горките деца, бяха преживели ужасен удар и само двамата заедно можеха да им осигурят истински дом оттук насетне. С тази мисъл в главата тя най-после заспа.

Сър Колин отпътува веднага след закуска и остави Юстейша да уточни подробностите около сватбата.

В дните до края на седмицата обсъждаха предстоящата венчавка, новото училище и булчинския й тоалет. Тя се съгласи да се облече в бяло, но категорично отказа шлейфа, шестте шаферки и диамантената диадема, за които настояваха момчетата.

Горе в стаята си младата жена трескаво пресмяташе какви средства ще й бъдат нужни. Беше спестила заплатата си. Разполагаше и с малка сума в банката. Но имаше нужда не само от булчинска рокля. Трябваше да си купи нов костюм, обувки и рокля — в случай, че им дойдеха гости или сър Колин я поканеше да излязат някъде навън. Макар че това едва ли щеше да се случва често. Чакаше я спокойно бъдеще в Турвил и живот, отдаден изцяло на момчетата. Нали, в крайна сметка, именно заради тях сър Колин се женеше за нея?

В края на седмицата той се прибра. В неделя сутринта заведе всички на църква, разходи се с момчетата след обяд и я закара в Лондон преди вечеря. На вечеря й спомена, че следващите два дни ще бъде зает в болницата, но вечер ще се прибира у дома.

— Ще те откарам обратно в сряда вечерта — обеща той. — Ще успееш ли за това време да си купиш всичко необходимо? — Той се усмихна приветливо. — Имаш ли достатъчно пари?

— О, да, така мисля.

— Колко?

Тя спомена сумата, с която разполагаше.

— Когато се оженим, ще имаш собствена банкова сметка. Добре ще е да ти дам първата вноска още сега. — Тя отвори уста да възрази, но той я изпревари: — Моля те, недей да спориш, Юстейша. Често ще се появяваме заедно на светски събития, а през почивните дни ще каним гости у дома в Турвил. Купи си всички дрехи, от които имаш нужда, и щом свършиш парите, ми кажи.

Тя тихо му благодари. Наистина нямаше смисъл да спори. Гардеробът й беше беден, демодиран и съвсем не беше подходящ за съпруга на виден хирург.

Повече не се върнаха на този въпрос. Той й каза, че е уредил сватбата да бъде в избрания от нея ден, и че очаква между петдесет и шейсет души гости.

Юстейша си легна почти веднага след вечеря. Сър Колин не направи опит да я задържи. Стана да й отвори вратата и сложи ръка на рамото й:

— Не се безпокой. Всичко ще бъде чудесно.

Целуна я по бузата и й пожела лека нощ. Какво ли имаше предвид — сватбата или бъдещия им съвместен живот?

Когато на следващата сутрин Юстейша слезе долу, той вече беше излязъл. За нея имаше оставен плик с учтива бележка и пачка банкноти. Очите й щяха да изскочат, когато ги преброи — нямаше да успее да ги изхарчи за цяла година… В бележката, обаче, той пишеше, че парите са само за булчинската рокля, и че на следващия ден щеше да й даде още толкова за други тоалети. Юстейша преброи парите още веднъж за всеки случай и започна да прави списък на покупките. Погледна износената си пола и се запита, дали бедните й дрехи не го дразнят. Никога, дори и с поглед, не бе намеквал подобно нещо. Той беше мил човек. Двамата се разбираха чудесно. Искаше да го опознае по-добре. Дали се е влюбвал досега? Очевидно, да. При това неведнъж. Можеше все още да е влюбен, но това не й влизаше в работата. Омъжваше се за доброто на момчетата и заради нищо друго — добре беше да помни това.

Тя пропъди внезапно обзелата я тъга и отново се зае със списъка си.

Пета глава

От години Юстейша не бе имала възможност да пазарува с почти неограничено количество пари в джоба. Дълго време спираше само пред сергиите с намалени стоки и винаги подбираше дрехите според здравината им, а не според модата. Сега обаче, стиснала в чантата си малкото състояние, тя взе автобуса за „Хародс“.

Няколко часа по-късно, натоварена с кутии и елегантни пакети, Юстейша седна да обядва. Беше купила булчинска рокля, изящна шапка към нея, изискани обувки, които едва ли щеше да обуе отново след сватбата, красив костюм от туид в наситено кафяво, няколко пуловери и блузи към него и две рокли, подходящи за не много официални светски случаи. Докато хапваше суфлето с аспержи прегледа списъка си и намисли следващите си покупки. Нуждаеше се от хубав шлифер и здрави обувки. После, ако останеха пари, щеше да си купи вечерна рокля и официални обувки и да спре дотук. Едва ли щеше да успее да пренесе толкова много пакети, дори само до спирката за таксита.

Върна се в дома на сър Колин точно за чая. Гримстоун явно я очакваше. Отвори вратата в мига, в който таксито спря пред къщата, плати на шофьора и пое товара й.

Сър Колин още не се беше прибрал. Юстейша се качи в стаята си и започна да разопакова покупките. Прибра сватбената рокля в гардероба, макар че много й се искаше да я облече още веднъж. Роклята беше отлично скроена от много фина вълна, с якичка и маншети от сатен. Напълно отговаряше на зашеметяващата си цена. Извади от кутията и шапката от бял муселин и сатен, с широка периферия и сатенена панделка. Може би момчетата нямаше да я харесат, но беше напълно подходяща за случая. Зарови се в гардероба, за да подреди обувките. Точно в този момент някой почука и тя отвърна „влез“, без да се обръща. Мислеше, че Роузи е дошла да дръпне пердетата и да оправи леглото, но когато погледна към вратата, видя, че на прага стои сър Колин.

— О, здравейте! — стресна се тя и добави глупаво: — Прибрали сте се.

Той кимна усмихнато, макар че беше смазан от умора. Работният му ден започваше в осем сутринта с визитация, след това операции до следобед, един сандвич, а после консултации в приемния час, след което приемаше пациенти в частния си кабинет. След вечеря щеше да се върне обратно в „Свети Бидолф“, за да провери състоянието на пациентите, подготвени за операция на следващия ден. Гледката с Юстейша, потънала в море от хартия и празни кутии, му подейства успокояващо.

— Добре ли мина денят? — запита той и когато тя му отговори стеснително, продължи: — Тогава да слезем долу за по едно питие преди вечеря. Искам да ми разкажеш всичко.

Юстейша се чувстваше прекрасно. По време на вечерята двамата отново обсъдиха сватбените си планове. По-късно, на раздяла, той се наведе и я целуна по бузата:

— Ще опитам утре да се прибера у дома още следобед. Купи си някоя красива рокля — ще излезем да вечеряме навън. — Той й се усмихна и я целуна отново, а когато тя го изгледа, смаяно поясни: — Трябва да се поупражняваме. Момчетата ще очакват да се целуваме пред тях.

Сутринта на закуска тя получи нов плик — този път парите в него бяха почти двойно повече. Тя ги преброи и се запита дали не трябва да изхарчи част от тях. Но пък, от друга страна, той й бе казал да си купи всичко необходимо…

Юстейша направи втори списък и отново пое към „Хародс“. Непременно трябваше да си вземе зимно палто, въпреки че сезонът беше в края си. Спря се на едно кафяво палто, което щеше да отива на костюма й, и започна да търси подходяща рокля. Най-после намери нещо, което й грабна сърцето — дреха от сатен и шифон в кехлибарен цвят с широки ръкави до лактите и дълбоко изрязано деколте, прикрито отчасти с шифон. По съвет на продавачката купи и подходяща пелерина от ангорска вълна.

Чантата й все още беше пълна с пари. Юстейша си взе официални обувки и малка вечерна чантичка, и отиде в отделението за бельо, където с удоволствие пръсна голяма сума за копринени и дантелени глезотии. Добави чифт кожени ръкавици и още една чанта и така похарчи почти всичко. Грабна пакетите и взе такси.

Гримстоун отново я посрещна и й предложи чай. В дневната тя завари сър Колин, който седеше до огъня в компанията на двете домашни животни. Той се изправи, за да я поздрави и каза учтиво:

— Заповядай, седни. Приемният ми час днес мина по-леко от очакваното. Добре ли прекара?

— Божествено! Благодаря ви за всички тези пари.

— Чудесно. А обичаш ли да танцуваш? Запазих маса в „Кларидж“ за осем часа.

— О, но това е прекрасно! — светна Юстейша. — Купих си една рокля. Мисля, че ще е подходяща.

— Сигурно е така — усмихна се той. — С удоволствие ще я видя. Смятам да се приберем в Турвил утре за вечеря. Сега ще изведа Моузес на разходка, а след това имам да свърша малко работа. Нека да се срещнем тук в седем и половина.

С тези думи той сякаш затвори някаква врата помежду им — внимателно, но категорично. Тя отвърна „много добре“ и го изпрати с очи. Наистина, трябваше да помни добре, че се женят заради доброто на момчетата и в брака им няма да има място за лични чувства. Може би по-късно щяха да се сприятелят — към него човек лесно се привързваше. Един вътрешен глас й подсказа, че има голяма опасност да се влюби. Опита се да бъде разумна и да не мисли за сър Колин цял следобед. Привечер се изкъпа и се облече за вечеря. Новата рокля подчертаваше всички предимства на красивата й фигура. Сплетените на френска плитка кестеняви коси деликатно подчертаваха грейналото й от въодушевление лице. Тя се загърна в пелерината, взе чантичката и обу официалните обувки с високи токчета, които за малко не се отказа да купи заради високата им цена. Най-после бе готова и слезе в дневната.

За нейна изненада сър Колин вече я чакаше долу, облечен в елегантен смокинг.

— Закъснях ли? — запита тя задъхано. — Съжалявам, останах с впечатлението, че казахте около седем и…

— Не, Юстейша, аз подраних. Прекрасно изглеждаш — тази рокля е очарователна. — Той я изгледа усмихнато. — Ти си много красива, вече съм ти го казвал, нали?

— Да, в „Свети Бидолф“ — отвърна тя сериозно. — Но сега всичко идва от роклята.

— Доколкото си спомням, тогава беше облякла огромен гащеризон.

— О, да, наистина. — Тя не можа да измисли по-умен отговор и затова добави: — Дрехите имат огромно значение.

Сети се за новите си тоалети и погледът й блесна.

— Да тръгваме, ако си готова — предложи сър Колин.

Тръгнаха към вратата, но той се спря, протегна ръка и я задържа:

— Искам да ти подаря нещо, преди да излезем. Досега нямах възможност да ти го дам.

Извади от джоба си малка кадифена кутийка и я отвори. Вътре просветна златен пръстен със сапфир, заобиколен от диаманти.

— Този пръстен е в семейството ни от много години и се предава от една булка на друга. — Той хвана лявата й ръка и плъзна пръстена, който идеално й прилегна.

Юстейша възкликна радостно. Всяко момиче би било щастливо да има такъв годежен пръстен.

— Много е красив. Благодаря ви, сър Колин. Но… струва ми се, че този пръстен не ми подхожда съвсем… — Тя си даде сметка, че се изразява неясно и започна отначало. — Имам предвид, че такъв пръстен по принцип се дава като символ…

Юстейша отново замълча, усетила, че навлиза в опасна територия. Този път сър Колин й се притече на помощ.

— С други думи, скъпа моя, ти смяташ, че не е редно да приемаш пръстен, който обикновено се дарява като символ на любов.

— Защо не мога й аз да се изразявам толкова ясно?

— И още нещо — престани, за бога, да ме наричаш сър Колин. Колин звучи много по-добре. Що се отнася до пръстена, искам да те успокоя, че не съществува никоя друга дама, на която бих желал да го подаря. — Той се наведе и я целуна. — Разбрахме се, а сега да тръгваме.

Дали благодарение на пръстена, или на роклята, или на елегантния ресторант, но вечерята мина великолепно. Сервираха им коктейл от раци, агнешки котлети, сладоледена торта с малини и пралини. Пиха шампанско и кафе и танцуваха много. Макар че бе високо момиче, Юстейша стъпваше по дансинга леко като пух, а сър Колин танцуваше така, както правеше повечето неща — наистина много добре. Бяха красива двойка. Юстейша съзнаваше, че изглежда великолепно. Позволи си да помечтае, че цялото им съвместно бъдеще ще бъде като тази вечер — изпълнено с щастие, взаимност и сигурност. Прибраха се в един часа, но тя се чувстваше бодра и искаше вечерта да продължи безкрай. Застана насред хола с надеждата, че Колин ще й предложи да поговорят още малко, но той си свали палтото, отбеляза учтиво „Чудесна вечер, Юстейша!“ и погледна часовника си:

— Имам около половин час работа, а утре ще изляза, преди да си станала. Ще се видим чак следобед и ще тръгнем към Турвил. Лека нощ и приятни сънища.

Усмивката му бе делова. Зародилата се близост бе отлетяла — а може би никога не бе я имало. Тя се прибра тъжно в стаята си, окачи прекрасната рокля в гардероба, постави пръстена обратно в кутийката и си легна.

На следващия ден момчетата ги посрещнаха с радост у дома и Юстейша отново се потопи във всекидневните си занимания, сякаш изобщо не бе ходила до Лондон. Само красивите дрехи в гардероба й напомняха за краткото пътуване. Почти не виждаше сър Колин. Той прекарваше почивните дни в Турвил, но двамата никога не успяваха да останат насаме и да поговорят.

Седмицата се изниза и момчетата тръгнаха на училище. Тя ги закарваше сутрин и следобед отиваше да ги прибере. Те й липсваха, макар че беше много заета — сватбените подаръци вече пристигаха и тя направи списък, който да покаже на Колин. Заедно със семейство Самуейс подготвяше приема, поръчваше цветята и храната.

Сър Колин се прибра у дома вечерта преди сватбения си ден — очевидно мисълта за предстоящия брак ни най-малко не го вълнуваше. Хареса цветята, попита за менюто и поръчаните питиета, поигра с момчетата и се заприказва с дядо й за ранните английски поети. Отношението му към нея с нищо не се беше променило. Юстейша мислено се упрекна, че изобщо бе очаквала нещо друго.

Същата вечер пристигнаха майка му и епископът. Венчавката беше насрочена следващия ден по обяд. Приемът щеше да се състои веднага след това. Сър Колин й съобщи, че възнамерява да се върне в Лондон след два дни:

— Ще отидем на почивка по-късно през годината. Съжалявам, ако това те разочарова, но програмата ми е запълнена с месеци напред.

Тя сдържано отговори, че не е очаквала предложение за ваканция:

— Момчетата току-що тръгнаха на училище и още не са свикнали, въпреки че се чувстват добре.

На вечеря тя облече една от красивите си нови рокли. Разрешиха на децата да останат до късно. Госпожа Криштън и епископът оживено разговаряха на масата. Когато приключиха, тя заведе момчетата в стаята им и остана при тях, докато заспаха.

По-късно госпожа Криштън също се оттегли. Веднага след нея Юстейша пожела лека нощ и тръгна към вратата. Сър Колин стана да й отвори и за нейна изненада я последва до стълбите.

— Притеснена ли си?

— Да, а ти?

— Не. — Гласът му прозвуча нежно. — Всичко ще мине чудесно. Обещавам ти, Юстейша.

— Да, знам. Ще направя каквото мога, Колин, наистина.

— И аз знам това, мила моя. — Той й се усмихна нежно и сложи ръце на раменете й. — Лека нощ.

Наведе се и я целуна леко. Тя тръгна нагоре по стълбите, но спря и се обърна да го погледне. Той стоеше неподвижно и я наблюдаваше — един едър, спокоен мъж, който скоро щеше да стане неин съпруг. И това е съвсем редно, мина й през ума внезапно, защото аз го обичам. Правилно е да се омъжа за него, дори той никога да не се влюби в мен.

Вълна от щастие и облекчение я заля. Тя дори направи крачка надолу, за да сподели с него вълнението си, но навреме се спря. Той не биваше да разбере. Мисълта, че двамата са само добри приятели и нищо повече, му бе помогнала да вземе решението си за брака им. Събра сили, за да му се усмихне и хукна нагоре.

Сър Колин остана загледан след нея. Обикновено Юстейша бе спокойна и разумна, а сега изглеждаше някак стресната. Каква ли беше причината?

Всички се събраха отново на закуска, въпреки че госпожа Самуейс енергично възрази, когато видя Юстейша да седи на обичайното си място.

— Не трябва да сте тук. Младоженецът не бива да вижда булката, преди да влязат в църквата.

— Няма да я гледам — обеща сър Колин и всички се разсмяха.

И двамата не се държаха като младоженци. Облечени както обикновено, заедно с двете деца и Моузес те изпроводиха епископа до портата на църквата и едва след това се върнаха, за да се приготвят за церемонията. Госпожа Самуейс мърмореше недоволно под носа си.

Въпреки това, няколко часа по-късно, дори тя трябваше да признае, че младоженците изглеждат безупречно. Хванала дядо си под ръка, Юстейша привличаше всички погледи. Шапката с широка периферия чудесно контрастираше с тъмните й коси. Елегантната простота на роклята й се подчертаваше от двойния гердан от перли около шията й. Откри ги на масичката в стаята си, когато се качи да се облича. Към тях имаше и бележка от Колин, който я молеше да ги сложи за сватбата. В ръцете си Юстейша държеше букет от бели рози, момини сълзи, бледорозови фрезии и портокалови цветчета. Сър Колин също изглеждаше чудесно. Той бе внушителен в елегантния си сив официален костюм и бледосива вратовръзка. Госпожа Самуейс изтри една сълза и многозначително погледна към Роузи, която също бе дошла за сватбата заедно с Гримстоун.

След службата Юстейша тръгна обратно по пътеката към изхода на църквата, хванала Колин под ръка. Усмихваше се наляво и надясно на всичките му приятели и роднини, за които не знаеше абсолютно нищо. Очакваше, че ще се почувства по-различно като омъжена жена, макар да не знаеше защо. Спокойният мъж до нея не изглеждаше да прелива от щастие — всъщност, държеше се както обикновено: невъзмутим, самоуверен и учтив. Тя хвърли бърз поглед към него и реши, че е твърде суров, но в този миг той се обърна към нея и й се усмихна с приятелската си успокояваща усмивка. Юстейша искаше да вярва, че всичко е наред. Нали се женеше за мъжа, в когото бе влюбена?

Фотоапаратите защракаха сред жизнерадостното оживление и скоро цялата процесия потегли към дома.

Следващите часове минаха като в сън. Юстейша се ръкуваше с безкрайния поток от хора. Забравяше имената им в мига, в който й ги казваха. Едва към края срещу нея се изправи едно момиче, кажи-речи на нейната възраст, висока колкото нея и с прекрасна фигура. Беше хубава и елегантно облечена.

— Аз съм Прюдънс — каза тя весело. — Нека да се запознаем, докато мъжете си говорят. Хазо и Колин се познават от години. Той живее у нас, когато идва в Холандия. Надявам се, че в бъдеще ще се срещаме често…

— Хазо и Прюдънс тер Бронс Хюйзинга — обяви в това време Колин. — Това са най-добрите ми приятели и се надявам, че и ти ще ги обикнеш, скъпа.

Хазо се ръкува с нея. Беше висок рус мъж, с властни черти на лицето, но с приятна усмивка.

— Толкова се радваме, че Колин се ожени. Мисля, че е извадил голям късмет, но и той сам си го знае. Трябва да го придружите, когато дойде следващия път в Холандия. — Той погледна към Колин. — Имаш насрочен семинар за май месец, нали?

Двамата тръгнаха към дневната, а Юстейша отбеляза:

— Харесват ми. Отдавна ли са женени?

— От около две години. Чудесна двойка, нали?

Малко по-късно младоженците разрязаха тортата.

Гостите пиха за тяхно здраве и скоро започнаха да се разотиват. Юстейша трябваше отново да се ръкува с всички.

Прюдънс и Хазо останаха до края. Колин и Юстейша ги изпратиха до тъмносивия им даймлер.

— Ще се приберем с нощния ферибот — поясни Прюдънс и целуна Юстейша. — Желая ви да бъдете щастливи като нас.

Юстейша забеляза нежния поглед, който Хазо хвърли на жена си и усети, че я обхваща тъга и самосъжаление. Опита се бързо да пропъди това чувство — вече беше официална съпруга на Колин и реши да използва всичките си сили, за да го накара да се влюби в нея.

Тази вечер обаче надеждите й не се сбъднаха. Епископът, госпожа Криштън, господин Кръмп, Колин и тя изпиха заедно чая си, побъбриха за венчавката, след което отидоха да се приготвят за вечеря. Момчетата щяха да останат до късно и Юстейша ги заведе горе да се измият и срешат, след което се отби в стаята си. Оправи грима си и се загледа в златната халка под годежния пръстен със сапфира и диамантите. Все още ни най-малко не се чувстваше омъжена жена.

Роузи и госпожа Самуейс бяха надминали себе си с вечерята. Всички пиха шампанско, а момчетата лимонада. В прекрасно настроение компанията се оттегли в дневната. Юстейша подкани децата да кажат лека нощ и тръгна с тях към вратата.

— Нали ще се върнеш след това? — усмихна се Колин, като стана да им отвори.

— Разбира се — отвърна тя на усмивката му.

Компанията остана до късно. Семейство Самуейс, Роузи и Гримстоун бяха поканени да изпият по чаша шампанско. Получиха сърдечни похвали за чудесното меню. Лека-полека гостите започнаха да си тръгват и двамата младоженци най-после останаха сами.

Сега, може би, ще постоим заедно, ще си поговорим и ще се опознаем, помисли Юстейша. Изведнъж откри, че не знае как да подхване разговора. Колин изглежда също нямаше настроение за приказки.

— Прекрасен ден — отрони тя най-после.

Това едва ли можеше да се нарече блестящо начало, но така или иначе, бе единственото, което се сети да каже.

— Чудесен. Ти беше много красива булка, Юстейша. Момчетата останаха очаровани. Толкова ми бе приятно да срещна отново приятелите си. Обикновено не ми остава време… Радвам се, че Хазо и Прюдънс успяха да дойдат. Тя е много мила.

— И хубава — продължи Юстейша, като реши да се прави на интересен събеседник.

— Сигурно си много изморена. Не искам да те задържам. Да ти предложа ли още нещо преди лягане? Питие? Чай? — Той й отправи една от безличните си усмивки и тя се насили да му я върне. Лицето й едва не се разкриви от обида и мъка.

— Нищо, благодаря. Изморена съм. Ще имаш ли нещо против, ако отида да си легна?

Той вече беше скочил на крака:

— Разбира се, че не. Трябва да напиша две писма и да се обадя на регистратора си. Всъщност, трябваше да го направя преди няколко часа.

— О, няма значение — отвърна тя, като едва преглътна. Гласът й звучеше остро от потиснатия гняв. — Не бива такива дреболии като една сватба да разстройват работата ти.

Тя изхвърча от стаята. Беше стигнала до средата на стълбището, когато той я настигна.

— Какво искаш да кажеш? — запита той меко.

— Точно това, което казах. Бъди спокоен — ще внимавам никога вече да не го повтарям. Но аз мисля така и винаги ще мисля така, макар че ти обещавам да не го изразявам гласно.

Юстейша продължи нагоре по стълбите, а той остана на мястото си. Когато стигна до горната площадка тя спря и се обърна:

— Извинявай. Благодарна съм ти за всичко, което направи за дядо ми и мен — не искам да ме смяташ за неблагодарница. Но преди малко бях искрена. Знам, че грешката е моя. Мислех, че можем да станем приятели, да споделяме тайни… Обърках всичко. Трябваше да си дам сметка, че между нас няма място за лични отношения. Ти взе решението си, притискан от обстоятелствата. Ще го запомня и ще се постарая да бъда добра майка за момчетата. Това е, което се иска от мен, нали?

Тя не изчака отговора му и хукна по коридора към стаята си. Доста лошо начало за една жена, решила на всяка цена да очарова мъжа, когото обича. Свали фибите от косите си с треперещи пръсти, откопча перлите и свали сапфирения пръстен. Допусна грешка — не биваше да приема предложението му. Трябваше да избяга в мига, в който го видя за първи път.

Съблече се и легна във ваната. Здравият разум я беше изоставил — единствената мисъл в главата й беше колко много обича Колин.

Водата започна бавно да изстива. Стана й студено и тя се върна в стаята си. Всичко беше тъжно и безнадеждно. Легна си уморена и скоро потъна в дълбок сън.

Сутринта закуската мина в обикновената ведра спокойна обстановка. Беше събота и момчетата нямаше да ходят на училище. Радваха се, че чичо им ще остане с тях до понеделник и се надпреварваха да дават идеи как да прекарат заедно времето.

— Нека Юстейша да реши — предложи Колин и й се усмихна през масата. Явно беше в превъзходно настроение. Тя също се усмихна в отговор — нямаше да му позволи да я надвие.

— О, може ли? Времето е толкова приятно. Хайде да отидем с колата до Кливдън и да се поразходим там. Ходила съм преди години и много ми хареса. Ще вземем и Моузес.

Четиримата тръгнаха след около половин час. Юстейша твърдо беше решила да играе ролята си — тя оживено участваше в разговора с децата. Е, може би се смееше малко повече от обикновено, но никой не забеляза. Скоро стигнаха до Кливдън, паркираха колата, купиха си билети и карта на местността и тръгнаха през гората. Моузес тичаше напред, а момчетата — след него. Юстейша вървеше рамо до рамо с Колин и продължаваше бодро да бърбори за незначителни неща. Той почти не й отговаряше, така че разговорът се превърна в монолог. В един миг, когато тя млъкна, за да си поеме дъх, Колин тихо каза:

— Съжалявам, че те разстроих вчера. Нямах такова намерение. Така и не намерихме време да поговорим, нали? Може би тази вечер… Дали не бихме могли да започнем всичко отначало — така, както го бяхме намислили, когато научихме за брат ми и жена му?

Той замълча. Стоеше много близо до нея и тя копнееше да му признае, че се е влюбила в него. Искаше да го запита какво ще стане сега. Не го стори, разбира се. Може би двамата щяха да се сближат благодарение на общата им цел — момчетата — и да изградят свой дом. Погледна го и забеляза, че е изморен и разтревожен.

— Ще започнем отначало — обеща тя, като сложи ръка на рамото му. — Аз също много съжалявам. Предполагам, че женитбата ме обърка.

Той се усмихна:

— Ето къде е проблемът. Тогава да забравим, че сме женени и да се върнем към старите си приятелски отношения — защото ние бяхме приятели, нали?

— О, да — кимна тя. Искаше й се да каже още много неща, но замълча и той се наведе да я целуне.

— В името на вечното ни приятелство — обяви Колин, след което я хвана под ръка и двамата тръгнаха след веселите момчешки гласове.

Шеста глава

Двата почивни дни изтекоха бързо. Дойде понеделник и Юстейша стана рано, за да закуси заедно с Колин, както предполагаше новото й семейно положение. Когато слезе в трапезарията, той вече седеше на масата пред купчина вестници. Веднага скочи на крака и й пожела добро утро, но беше явно, че предпочита да е сам. Тя поседя тихо пред чашата си с кафе. Накрая Колин събра вестниците и се приготви да тръгва.

— Няма нужда да ставаш толкова рано, за да закусваш заедно с мен — каза той. — Боя се, че не съм добра компания. Ще се опитам да се прибера утре вечер и ще се радвам, ако дойдеш отново в Лондон с мен. Трябва да посетим господин Балдок и да уредим документите около настойничеството ти над момчетата.

— Много добре. Как ще се върна обратно?

— Аз ще те докарам. — Той сложи широката си ръка на рамото й и я потупа доброжелателно. — Ще ти се обадя тази вечер, преди момчетата да са си легнали.

— Много добре, Колин. Надявам се, че денят ти ще бъде успешен. Довиждане — отговори с тон, който според нея подхождаше на една съпруга.

Ръката му стисна рамото й за секунда и Колин потегли. След закуска Юстейша закара децата до училището, обеща, че ще отиде да ги прибере точно в четири часа и се върна у дома да прекара един час с дядо си. Скоро след това госпожа Самуейс реши да запознае новата господарка на дома със съдържанието на всеки шкаф и чекмедже. Юстейша търпеливо я последва.

Докато пиеха чай, телефонът иззвъня и Колин поговори с момчетата. После я извикаха:

— Чичо се връща утре вечер. Иска да говори с теб.

— Децата изглеждат доволни — каза той. — Добре ли прекарахте?

— Да, благодаря. — Внимателното й ухо на влюбена жена долови умората в гласа му. — Изморен си. Много ли работа имаше?

— Не повече от обикновено — засмя се той успокояващо. — Освен това, аз обичам работата си.

— Ще имам ли време да пазарувам, докато съм в Лондон? Госпожа Самуейс иска да й донеса някои неща.

— Не вярвам да се задържим дълго при господин Балдок, така че ще можеш. Ще се прибера около шест, Юстейша.

— О, чудесно! — Едва ли тя самата усети колко щастливо прозвуча гласът й.

На следващия ден двамата потеглиха към Лондон веднага след закуска, като първо откараха момчетата на училище. Отидоха право при господин Балдок. Юстейша подписа необходимите документи, изслуша дългите обяснения за същността на настойничеството и след това си тръгнаха. Беше ясна, макар и доста студена сутрин.

— Мога да вървя пеша оттук нататък — предложи тя пред входа. — Магазините не са далеч, а денят е чудесен.

— Ще дойда с теб. — Той я хвана под ръка. — Ще паркирам колата наблизо. Днес приемам пациенти чак от единайсет часа.

Двамата се разходиха из големия универсален магазин „Фортнъм и Мейсън“ и тя купи мармалада и специалния чай, за който бе помолила госпожа Самуейс. На излизане от магазина почти се сблъскаха с дребна, слаба жена с руса коса, много сини очи и хубаво, малко намръщено лице. Дамата беше облечена по последна мода. Юстейша се зарадва, че е облякла туидения си костюм с копринена блуза и една доста дръзка шапчица. Всичките й дрехи бяха подбрани с безупречен вкус и дискретно подсказваха, че са много скъпи.

— Колко се радвам да те видя, Глория! — възкликна Колин и Юстейша недоволно забеляза, че радостта му е съвсем искрена. — Съжалявам, че не успя да дойдеш на сватбата ни. Това е жена ми Юстейша. Скъпа, това е Глория Девлин.

Двете се ръкуваха, усмихнаха се една на друга и се намразиха в същия миг.

— Толкова ми е приятно да се запозная с вас, скъпа — изчурулика Глория, втренчила студения си поглед в Юстейша. — Чудех се как ли изглеждате. Ни най-малко не приличате на мен, но в крайна сметка, какъв смисъл би имало Колин да се ожени за някоя моя имитация, нали?

Тя се засмя и Юстейша отвърна кротко:

— Предполагам, че е изключително трудно да ви имитира човек, Глория.

Тя измери жената пред себе си с очи, като съвсем леко повдигна вежди и изви надолу крайчетата на устата си. Ефектът бе точно какъвто очакваше — Глория смутено огледа ярката си дреха, и тъй като погледът на Юстейша се бе заковал върху алените й ботушки, също наведе очи към тях. В това време Колин стоеше спокойно между тях и само сянка от усмивка пробягна по лицето му.

— Трябва да ни дойдеш на гости, Глория. Нали, Юстейша? Ние ще слизаме в града от време на време. Може би някой път на вечеря?

— О, да, непременно! — усмихна се ослепително Юстейша. — Колин, разбира се, има телефонния ви номер и аз ще ви се обадя. Колин, боя се, че ще закъснееш за пациента си. Трябва да тръгваме. Беше ми много приятно да се запозная с вас, Глория. Довиждане.

— Колко хубава жена — отбеляза Юстейша, докато сядаше в колата. — Изненадана съм, че не си се оженил за нея.

— Момчетата не я харесаха. — Краткият му отговор я разочарова. — Тя е отдавнашна моя приятелка.

— И аз така разбрах — отвърна ледено Юстейша, като не забеляза усмивката му.

Наистина ли Глория беше затворена книга, запита се Юстейша и смени темата.

— Мога ли някой път да дойда в „Свети Бидолф“ и да видя къде работиш? Отделенията, операционните… ако е разрешено, разбира се.

— Ще разрешат, ако аз го поискам. — Той я погледна замислено. — Наистина ли искаш да видиш всичко там?

— Да, моля те. Ако знам къде се намираш, ще мога… — Тя замълча. Не искаше да му разкрива колко се вълнува от всичко, което той прави.

— Колко странно — подсмихна се той. — Чувствам се сякаш сме женени отдавна.

— Какво имаш предвид?

— Държиш се така, както се държи една съпруга. Много добре се въплъти в ролята си, Юстейша.

Думите му я накараха да дойде на себе си. Разбира се, за него всичко това беше само роля. Не можа да измисли достоен отговор и го остави да продължи:

— Канени сме на коктейл в „Свети Бидолф“ следващата събота. Приех от името на двама ни. Реших, че можем да доведем момчетата от сутринта и да преспим всички тук.

— На тях много ще им хареса.

— А на теб, Юстейша? На теб ще ти хареса ли?

— О, да. Макар че се притеснявам от срещата с колегите ти.

— Недей. Съжалявам, че не мога да те заведа на обяд, но имам насрочена операция за следобед. Искаш ли да си купиш нова рокля за тържеството в събота? Ще те откарам до магазина.

— Ами, да… може би трябва да купя нещо ново. Много официално ли ще бъде?

— Ако имаш предвид смокинги — не, но жените ще носят къси коктейлни рокли. Знаеш ли за какво точно става дума?

Тя кимна и си припомни няколкото щастливи години, когато бе пътувала с родителите си. И беше ходила по коктейли и партита…

— Трябват ти пари. Ще уредя да ти открият сметка в „Хародс“. Ако искаш сега отиди в друг магазин. — Той й подаде пачка банкноти.

— Ужасно скъпо ти струвам — каза тя виновно.

— Купи си нещо красиво — ти имаш превъзходен вкус — усмихна се той. — А сега да тръгваме.

Юстейша отново реши да пазарува в „Хародс“. В този магазин имаше всичко. Сигурна беше, че ще може да избере нещо по вкуса си. Освен това ресторантът в магазина беше превъзходен и щеше да хапне там на обяд.

— Ще се прибера около пет — обеща Колин на раздяла.

— В болницата ли ще пиеш чай?

— Да. Ти пий чай където ти е приятно.

Той потегли, без да погледне назад и я остави с тъжното чувство, че вече е забравил за съществуването й.

Юстейша дълго си търси подходяща рокля. Намери я едва след обяда. Тъмножълти есенни листа, разпръснати върху сива коприна. Набраната пола беше умело скроена така, че се полюляваше елегантно при всяка нейна стъпка. Горната част бе плътно прилепнала по тялото, с дълбоко изрязано овално деколте и дълги до лактите буфан ръкави. Струваше ужасно скъпо, но си заслужаваше парите. Тя я занесе у дома, изпробва я още веднъж и внимателно я прибра. После слезе долу да пие чай. Колин се прибра малко преди шест.

— Нека се изкъпя и преоблека. Готова ли си да тръгваме?

Пътищата бяха натоварени, но въпреки това успяха да се пристигнат в Турвил, преди момчетата да са си легнали. Юстейша занесе новата си рокля в стаята, пооправи грима и косите си, и слезе обратно долу. Завари Колин да играе на бикове и крави с дядо й и децата. Тя поседя минута-две и отиде в кухнята да занесе покупките на госпожа Самуейс.

— Ще поднеса вечерята чак след като сър Колин си замине, нали така? Жалко, че не може да остане да преспи. Непрекъснато е зает, горкият.

— Да, така е — отвърна едва чуто Юстейша. — Изчакайте, докато тръгне. Пък и момчетата трябва да си легнат…

Тя се върна обратно в дневната — играта беше приключила и Колин стоеше до камината с ръце в джобовете.

— А, ето те и теб. Аз трябва да тръгвам.

— Да, госпожа Самуейс току-що ми каза — отвърна Юстейша тъжно.

— Управителният съвет на болницата има насрочено съвещание за тази вечер. Помолиха ме да намина…

— Така ли? Къде ще вечеряш?

— Роузи ще ми приготви нещо. — Той продължи да се държи вбесяващо весело. Пожела лека нощ на момчетата, повтори, че ще се прибере в петък вечерта, пожела лека нощ и на господин Кръмп и тръгна към вратата, като я поведе след себе си. Когато стигнаха до фоайето, запита направо:

— Защо се сърдиш?

— Ни най-малко не се сърдя. В крайна сметка няма никаква причина да ме държиш в течение на плановете си — отвърна тя ледено, като искаше да го уязви, но Колин само се разсмя:

— О, това ли било? Съжалявам, Юстейша. Привикнал съм да живея като ерген. Ще се постарая повече да не забравям, че сме женени, обещавам. Прощаваш ли ми?

— Да — отвърна Юстейша, разкъсвана едновременно от любов и тъга. Мина й през ума, че в петък трябва да уреди нещата така, че да не бъде вкъщи, когато той се прибере. Каквото повикало, такова се обадило.

— Ще се прибера в петък вечерта. — Той я потупа по рамото и тръгна към колата си като й махна с ръка през прозореца. Застанала на прага, тя му отвърна. Едва го виждаше от сълзите, които отчаяно се опитваше да преглътне. Избърса ги яростно — предстоеше й да приспива момчетата, а те имаха остър поглед.

Петъкът дойде, а тя все още кроеше планове как да се измъкне от къщи по времето, когато той се прибира. Знаеше, че постъпва неоснователно грубо, но искаше по някакъв начин да го накара да я забележи. Провървя й. Църквата устройваше благотворителен базар в селото. Уреждаха представление с илюзионист, което беше насрочено за края на деня. Момчетата не искаха да го пропуснат.

— Ще успеем ли да се приберем, преди чичо Колин да се е върнал? — сети се да попита Оливър.

— Не съм сигурна, но предполагам, че той няма да се разсърди, ако позакъснеем малко.

Сър Колин обаче се прибра по-рано от очакваното. Той се отказа дори от обичайния си чай в края на работния ден — толкова голямо бе желанието му да се върне в Турвил.

— Никога досега не е пропускал чая си — отбеляза тъжно дежурната сестра.

— Никога досега не е бил женен — отвърна секретарката му в „Свети Бидолф“. — Тя е голяма красавица. Ще я видиш в събота.

Къщата бе тиха, а дневната — пуста. Господин Кръмп седеше в библиотеката и четеше книга.

— А, вие се върнахте — каза той зарадвано. — Предполагам, че седмицата ви е била доста тежка.

Сър Колин дружелюбно се съгласи.

— А къде е Юстейша? Къде са децата?

— О, предполагам, че ще се върнат всеки момент. В селото има представление на илюзионист и тя ги заведе да го видят — нещо като награда за добрия им успех в училище.

Сър Колин отвърна нещо неопределено. Говориха с Юстейша по телефона предишната вечер, но тя не спомена нищо подобно.

Когато тримата се прибраха у дома, той седеше във фотьойла си и четеше вестник. Прие шумните поздрави на момчетата спокойно и в добро настроение.

— А ти добре ли прекара, Юстейша?

— О, да, много — увери го тя и се усмихна заради момчетата, въпреки че очите й останаха студени. Той продължаваше да се усмихва невъзмутимо и Юстейша осъзна, че си е загубила времето в опитите си да го накаже. Той или бе прозрял намерението й, или това просто не го интересуваше.

Остатъкът от вечерта мина доста приятно. Момчетата възбудено коментираха предстоящото пътуване до Лондон. Юстейша взе участие в разговора на вечеря, а после седна да плете в дневната. Когато мъжете се присъединиха, изглеждаше като самия символ на самообладание и добро настроение.

— Ще пиете ли кафе? — запита ги сладко. — Помолих госпожа Самуейс да остави една кана…

Те отказаха и десетина минути по-късно тя набучи иглите в кълбото прежда и се изправи:

— Е, аз ще си лягам.

Отправи им една ослепителна усмивка и се отправи към вратата. Колин стигна там преди нея и сложи ръка на нейната.

— Може ли за секунда? Мисля да тръгнем оттук утре около единайсет часа, да обядваме рано и да заведем момчетата в музея на Мадам Тисо, а после някъде на чай. Коктейлът е от шест и половина. Ще успееш ли да ги приготвиш и да се облечеш за около час?

— Да, разбира се.

— Добре. — Наведе се да я целуне по бузата и отвори вратата: — Радвам се, че представлението ти е харесало — промърмори той, докато Юстейша се изнизваше покрай него.

На следващия ден всичко протече по план. На няколко пъти младата жена улавяше сър Колин да я наблюдава с изражение, което не можеше да разгадае. Но в суматохата не й остана време да мисли за това. Вечерта отиде да се облича едва след като се увери, че момчетата са седнали, изкъпани в леглата, и чакаха сандвичите и млякото, които Роузи щеше да им занесе. Приготви се десетина минути преди уреченото време и отиде да целуне децата за лека нощ. Те я помолиха да направи няколко крачки напред-назад с новата рокля и да се завърти така, че полата и се изду като камбана.

— Колко хубаво! — възкликна Колин от прага. — Ще направиш истинска сензация.

Тя се спря смутена.

— Малко се боя от тази среща.

— Не бива. Изглеждаш точно като съпруга на изтъкнат хирург. — Той направи крачка към нея и добави замислено: — Елегантна, красива, очарователна. Всички мъже ще ми завиждат.

Тя се изчерви, но погледът й бе все така неуверен. Вероятно проявяваше учтивост и искаше да я поласкае.

Залата за коктейла бе претъпкана с хора. Юстейша почувства на рамото си широката, вдъхваща й увереност длан на Колин и двамата тръгнаха към мястото, където ги очакваха членовете на управителния съвет на болницата и други хирурзи. Скоро тя се отпусна и започна истински да се забавлява. Мъжете явно я харесваха, съпругите им бяха мили и внимателни. Секретарката на директора я взе под крилото си и я разведе из цялото помещение. Колин приключи разговора си с няколко свои колеги и се присъедини към нея. Когато директорът на болницата помоли за тишина, Колин бързо я хвана за ръката — съвсем навреме, защото старият и разсеян директор се впусна в сантиментални разсъждения за удоволствията на брака и любовта, след което им връчи сватбен подарък. Юстейша прие сребърната купа със стеснителна усмивка и прошепна „благодаря“. Сър Колин взе думата, за да отговори. Като го слушаше, човек можеше да помисли, че е влюбен до уши и безкрайно щастлив. Тя се изчерви от възмущение, но всички наоколо й се усмихнаха мило, защото решиха, че е от стеснителност.

Тя им се усмихна на свой ред, но всъщност мислеше за капаните, които я дебнат в бъдеще. Да се ожени за Колин в името на благородна цел бе едно, но да играе ролята на обичана и влюбена съпруга до края на дните си изведнъж й се стори непоносимо. В крайна сметка Колин не бе изразил желание да има влюбена съпруга, а само втора майка на племенниците си.

Малко по-късно те си тръгнаха. Получиха толкова покани за обяди и вечери, че можеха да не се прибират у дома в продължение на седмици.

— Колегите ти много те обичат, Колин — отбеляза Юстейша, докато се настаняваха в колата.

— От години работя в тази болница — каза той, сякаш това обясняваше всичко, и добави меко: — Все пак мисля, че нямаше да получа и половината от тези покани, ако ти не беше с мен. Виждам, че можеш да допринесеш много за кариерата ми.

— Не знаех, че кариерата ти има нужда от допълнителна помощ — отвърна тя, леко раздразнена.

— По някаква причина пациентите се чувстват по-уверени, когато лекуващият ги лекар е женен мъж.

— Колко любопитно. Ще го имам предвид.

— Да, наистина — продължи Колин, сякаш не забелязвал острия й тон. — Искаш ли да отидем някъде тази вечер? В някой бар или да потанцуваме?

— Само ако ти искаш…

— О, добре. Рядко ми се случва да прекарам спокойна вечер у дома. Бих искал да почета. По телевизията може би има нещо интересно. Купил съм и някои нови романи, които може би ще искаш да прегледаш.

Но никакви разговори, помисли Юстейша.

— Звучи прекрасно — отвърна тя с тон, който според нея най-добре илюстрираше съпружеско подчинение и изобщо не забеляза веселата искрица, която прескочи в погледа на мъжа й.

След вечеря те отидоха да изпият кафето си в дневната. Тя избра една книга и я отвори, а сър Колин разгърна вестника с въздишка, която тя възприе като израз на доволство. Беше изчела първата страница, когато някой позвъни на входната врата. Тя чу отмерените стъпки на Гримстоун и нечии приглушени гласове. Секунда по-късно Гримстоун отвори вратата на дневната и обяви:

— Госпожица Глория Девлин.

Тя влезе в стаята с леката си походка — блестяща фигура в пурпурен копринен костюм с панталон и черно горнище без ръкави. Започна да говори, преди сър Колин да е успял да остави вестника си и да се изправи на крака.

— Скъпи мои, чух, че сте в града тези дни и знаех, че след онзи скучен коктейл в болницата, ще ви се иска да прекарате една по-светска вечер. — Тя замълча и погледна към младия мъж, който влезе в стаята след нея. — Така че двамата с Клив решихме да дойдем и да ви вземем оттук. Можем да отидем на бар… Юстейша, ти не познаваш Клив, нали? Той е страхотен и много забавен.

— Радвам се да те видя, Глория! — каза сър Колин с възможно най-учтив тон. — Много мило от ваша страна да се сетите за нас. — Той кимна на приятеля й. — За съжаление, имаме други планове за вечерта и трябва да откажем поканата ви, но поне останете за малко. Ела, седни до огъня, Глория. Какво ще пиеш?

— О, водка, както обикновено — не може да си забравил след всички онези месеци, нали? — Тя се засмя звънливо и на Юстейша й се прииска да я удари.

Сър Колин не отговори, а и наля питието и се обърна към мъжа:

— А ти, Стивънсън?

— Уиски, благодаря.

— Не познаваш жена ми, нали? — Продължи сър Колин с равен глас. — Юстейша, това е Клив Стивънсън, той ръководи клиника по пластична хирургия. Ти искаш ли да пийнеш нещо, скъпа? — Той й се усмихна. — Може би по-добре да не ти наливам сега, защото скоро ще излизаме отново.

— Не искам нищо, благодаря, скъпи — отвърна тя на усмивката му.

— Не те видях в „Свети Бидолф“ тази вечер, Глория.

— Аз? Да отида там? Това е последното място, където бих искала да стъпя. Един от анестезиолозите, които работят за Клив, ни разказа… Между другото, Клив е известен хирург с огромна клиентела — премахва бръчки и всякакви такива. Може да оправя някои недостатъци на фигурата… — Тя изгледа внимателно Юстейша, но замълча, защото не успя да открие никакъв недостатък по нея.

Стивънсън обаче се изсмя:

— Няма смисъл да се заглеждаш по домакинята, Глория. Както виждам всичко си й е на мястото.

Юстейша го изгледа студено и се обърна към сър Колин. Лицето му бе останало безизразно, но устните му бяха свити в тънка черта.

— Трябва да ни простите — обърна се той към гостите с тон, който не скриваше факта, че пет пари не дава дали ще му простят, или не, — но ние скоро ще излизаме, а преди това аз трябва да се обадя в болницата.

— О, Колин, колко глупаво от ваша страна да излизате сами! — нацупи се Глория. — Щяхме да си прекараме чудесно заедно. Също както едно време… — И тя метна лукав поглед към Юстейша.

Сър Колин не обърна внимание на забележката й и тя сърдито сви рамене.

— Е, да ви оставим да се наслаждавате на домашния уют.

Юстейша също се изправи:

— Много мило от ваша страна, че се обадихте — изгука тя. — Надявам се, че ще прекарате приятна вечер.

— Убедена съм, че ще бъде приятна — отвърна Глория също толкова сладко. — Въпреки че явно представите ни за приятна вечер доста се различават.

Тя отиде до сър Колин и се надигна на пръсти, за да го целуне, после се върна и сграбчи за ръката Клив, който се помайваше около Юстейша.

— Хайде, Клив, аз съм твоето момиче тази вечер — дръпна се Глория и отново избухна в дразнещия си звънлив смях.

Юстейша остана загледана след тях, като се опитваше да чуе какво си говорят с Колин във фоайето. Жалко, че вратата беше почти затворена…

Сър Колин скоро се върна обратно и отново се зачете.

— Съжалявам, ако това ти е неприятно, но приятелите ти не ми харесват — каза тя раздразнено зад вестника му. — Или поне някои от тях.

Той вдигна поглед и я изгледа:

— Не бих ги нарекъл приятели. Не давам пет пари за Стивънсън.

— Тя те целуна… — Думите й се изплъзнаха, без да иска и тя сърдито се намръщи.

— Не съм срещал досега мъж, на който да му стане неприятно от целувката на някоя хубава жена — отвърна той с влудяващо спокойствие, но скритите под миглите му очи весело я изучаваха.

Явно не можеше да го надвие. Тя остави книгата си настрана и се изправи:

— Перспективата да прекарам вечерта, втренчена в гърба на вестника ти, не ми оставя друг избор, освен да отида да си легна. Лека нощ, Колин.

Тя се втурна към вратата, но за зла беда се спъна и залитна. Той скочи за секунда и се озова до нея точно навреме, за да я изправи на крака и я задържа в прегръдката си.

— Благодаря — каза тя студено, а той открито й се усмихна.

— Сърдитка.

В други условия целувката му щеше наистина да й достави огромно удоволствие.

Седма глава

На следващата сутрин Юстейша се събуди потисната. Снощи се държа неоправдано грубо. Облече се, отиде да види децата и тримата слязоха на закуска. Сър Колин заедно с Моузес и котката бяха в малката градина зад къщата. Момчетата отвориха стъклената врата и хукнаха при него.

Юстейша искаше да ги последва, но й беше неудобно след снощното й поведение. От горе на всичко, целувката му я бе изненадала. Сега бе по-неуверена и по-влюбена от всякога. Роузи я изтръгна от мрачните мисли.

— Стоят да настиват там навън, а закуската им е на масата!

— Ще ги извикам — бързо отвърна Юстейша и отвори прозореца: — На закуска! Бързо идвайте!

Тя ги изчака да се приберат в трапезарията:

— Измихте ли си ръцете?

Те потвърдиха в хор, а сър Колин хрисимо додаде:

— И аз си ги измих. Добро утро, Юстейша.

След закуска решиха да отидат в катедралата „Свети Павел“. Просторът и величието на храма я поуспокоиха. Юстейша слушаше тънките гласчета на Теди и Оливър и дълбокия звучен бас на Колин. Отпусна се и присъедини собствения си звънък глас към техните.

Вечерта се прибраха в Турвил. Тя подбра специално за вечеря една нова елегантна рокля, която още не беше обличала. Дано този път Колин я забележи…

Изпиха по едно питие и седнаха да вечерят тримата с дядо й. Юстейша остана с впечатлението, че Колин нарочно окуражава господин Кръмп да разказва спомени, за да не се налага да разговаря с нея. Изпиха кафето си и той заяви, че трябва да се връща в Лондон. Тя отиде да го изпрати до фоайето.

— Имаме няколко покани за вечеря. Ще ти се обаждам всяка вечер и ще решим кога да отидем.

— Много добре. Ако има съобщения за теб?

— Предай ги на Гримстоун, той ще ми каже. — Колин замълча в мига, в който Самуейс влезе при тях. — Самуейс, кажи на госпожа Самуейс, че вечерята беше прекрасна. Лейди Криштън ще й извести кога ще вечерям тук отново. Вероятно след ден-два.

Самуейс се поклони с достойнство, пожела му лек път и дискретно се оттегли.

— Грижи се за момчетата — каза нежно Колин. — И се пази.

Тя кимна с надеждата, че ще получи още една целувка, но той само се усмихна и изчезна.

Скоро Юстейша се приготви да си легне, но мислите й кръжаха само около Колин — къде беше отишъл и какво правеше в момента. Въображението й непрекъснато рисуваше образа на Глория на фона на екзотични нощни барове и ресторанти. В крайна сметка, помисли си тя тревожно, Колин не беше казвал, че никога не е бил влюбен в Глория. Надяваше се, че след сватбата им ще се откаже от връзката си с нея, макар че в този модерен свят като нищо можеха да продължат да се срещат. Явно се познаваха от дълго време. Накрая Юстейша убеди себе си, че в този момент двамата седят заедно в някой отдалечен ресторант, гледат се в очите и мълчаливо се радват един на друг. „Мразя тази жена!“, изсъска тя яростно.

Късно през нощта заспа разстроена.

Следващият ден й се стори безкраен. Подреди цветята, прекара известно време с дядо си, обсъди менюто с госпожа Самуейс и отиде да прибере момчетата от училище. В осем вечерта вече беше загубила надежда, че Колин ще се обади. Той все пак позвъни, но чак към десет. Забравила за ролята си на благовъзпитана партньорка, Юстейша веднага изстреля:

— Почти десет е. Закъсня!

Сър Колин помисли за тежкия си ден, който още не беше приключил, но каза само:

— Тревожи ли те нещо?

— Не, но ти каза…

— Не мога винаги да бъда точен в личния си живот, Юстейша — отвърна той меко.

Живото й въображение обаче беше засенчило целия й здрав разум.

— Предполагам, че си водил на вечеря… някого — обвини го тя задъхано.

Сър Колин бе изкарал целия ден на един сандвич, кутия бира и чаша чай, които операционната сестра му донесе. Въпреки това отвърна все така невъзмутимо:

— Щом мислиш така, скъпа моя, аз не мога да ти противореча. — После изведнъж се засмя. — Глория ли имаш предвид?

Юстейша затвори телефона и избухна в сълзи.

На следващата сутрин се чувстваше ужасно — държа се като глупава ревнива гимназистка. Той сигурно никога вече нямаше да я погледне. Провали всичко — поведението й беше непростимо. Нямаше никакво основание да го ревнува. Макар че положи огромни усилия да се държи нормално пред момчетата и да изслушва търпеливо плановете им за великденската ваканция, мислите й се въртяха все около Колин.

Той се върна същата вечер някъде между чая и вечерята. В това време Юстейша седеше с децата в дневната. Помагаше на Оливър с урока по история и следеше как Теди пише домашното си. Тримата бяха погълнати от заниманията си и не го усетиха, когато влезе.

— Здравейте, вие там!

Момчетата скочиха да го посрещнат. Двамата говореха едновременно, а той търпеливо изслуша пороя от думи за училище, ваканцията и концерта, който се организираше в края на учебния срок. Оливър се похвали, че ще рецитира стихотворение, а Теди — че ще пее песен с още шест други момченца.

Докато стоеше наведен над момчетата, Юстейша успя да го огледа. Беше изморен, по лицето му се виждаха признаци на изтощение. Въпреки това отговори на всички детски въпроси. Мина да хвърли око на домашните им, като пътьом се наведе и я целуна небрежно по бузата.

— Нека децата да предупредят госпожа Самуейс, че ще има още един човек на вечеря — каза той. — Ще пътувам чак утре сутринта.

Момчетата хукнаха към кухнята, следвани от Моузес, а той седна на масата срещу Юстейша и каза тихо:

— Двамата с теб трябва да поговорим, но не сега. Нека междувременно да се държим, сякаш нищо не се е случило — заради момчетата.

Оливър и Теди се върнаха тичешком от кухнята и сър Колин се обърна към тях:

— Непременно ще дойда на концерта. Вчера се чух с мама — кани ви да прекарате няколко дни от ваканцията при нея. Аз също ще се освободя за четири-пет дена. Баба и дядо Кенеди също искат да им отидете на гости. Обещах да ви питам. Знам, че не ви се ходи много, но може пък да прекарате добре. Двамата с Юстейша ще ви закараме и после ще ви доведем обратно. Ще отидете ли?

Те погледнаха първо към него, после към Юстейша.

— Поне за една седмица? — примоли им се тя.

Децата кимнаха с нежелание и сър Колин ги похвали:

— Браво, момчета. А когато се върнете, ще измислим нещо страхотно. Вие ще си изберете какво.

След вечеря децата си легнаха и тримата с дядо й се оттеглиха в дневната. Тя подаде на Колин няколко плика:

— Виж тези покани — две от тях за вечеря, а третата за коктейл. Всичките са от Лондон. Какво би искал да отговоря?

— Е, ние ще приемем, нали? — Той ги прегледа една по една. — Датите не съвпадат с посещението ни в Касъл Кери. Докато момчетата са в Йоркшир, ще можем да поживеем в града. — Той погледна към господин Кръмп: — Ще имате ли нещо против, сър?

— Скъпи Колин, тук се чувствам прекрасно.

— Радвам се. — Той върна поканите на Юстейша. — Ще им отговориш ли? Предполагам, че ще дойдат и други. Докато момчетата са в Йоркшир, можем да дадем вечеря в града. Вие, разбира се, също се поканен, сър.

— Много мило от ваша страна, но не искам да се чувствате задължен да ме каните.

— Напразни тревоги. И без това не мога да ви виждам достатъчно и двамата.

Погледът му се спря на Юстейша, която го наблюдаваше, отпуснала плетивото в скута си. Двамата дълго се гледаха в очите, накрая тя вдигна куките и започна яростно да плете.

Той си тръгна на следващата сутрин и къщата отново потъна в спокойствие и тишина.

Юстейша с нетърпение очакваше момчетата да се върнат от училище, защото обсебваха цялото й внимание и не й оставяха време да се тревожи. Сър Колин се прибра вечерта преди обявения в училището концерт. Той продължаваше да се държи с Юстейша, сякаш нищо не се беше случило — спокойно и дружелюбно. Тя правеше всичко възможно да му отговаря по същия начин заради момчетата.

На сутринта всички тръгнаха заедно към училището — сър Колин беше с един от официалните си елегантни костюми, а Юстейша се беше докарала в нов сив костюм с копринена блуза и сива шапчица с малка периферия. Преди да излязат от къщи, тя отиде при момчетата, за да я огледат и те изразиха одобрението си.

— Ще бъдеш като всички останали майки — каза Теди и устничките му затрепериха.

Юстейша го прегърна през тесните раменца.

— Чудесно, мили мой. Чакай да видиш колко елегантен е чичо ти. Двамата няма да ви изложим и с търпение чакаме да те чуем как пееш.

— Обичам те — прошепна Теди и подсмръкна.

— И аз те обичам, Теди…

— Нали обичаш също Оливър и чичо Колин?

— Да. Семейството е за това — да живеем заедно и да се обичаме.

Тя целуна обърнатото към нея личице. Сър Колин, който беше влязъл след нея и чул всяка дума, тихо въздъхна.

Денят мина много успешно. Теди пя, Оливър рецитира стихотворението си и всички заедно изгледаха пиесата, поставена от по-големите ученици, след което отидоха да обядват. Когато се прибраха, Колин и Юстейша разгледаха свидетелствата им и момчетата бяха щедро възнаградени за добрия си успех от дълбокия портфейл на чичо им.

— Двамата с Юстейша много се гордеем с вас — каза той, а Оливър веднага запита:

— Колкото мама и татко ли?

— Точно толкова, нали, любима?

Той погледна Юстейша. Тя се изчерви на обръщението му, въпреки че сигурно не това бе имал предвид.

Пиха чай до огъня, защото времето беше все още хладно. След като момчетата отидоха да си легнат, двамата седнаха да обсъдят плановете за предстоящите седмици.

— Ще се върна в четвъртък — каза сър Колин. — В петък ще отидем у майка ми и ще останем до средата на следващата седмица или малко по-дълго. Семейство Кенеди ще ни очакват в неделя. След това ще се приберем обратно у дома. Предлагам да насрочим вечерята за понеделник. — Той извади списъка на гостите и го огледа още веднъж: — Осем души, ако си съгласна.

Колин изчете имената на поканените: негови колеги и съпругите им, както и старшата сестра, която би могла да прави компания на дядо й. Юстейша не чу името на Глория и въздъхна с облекчение.

Неделята бързо изтече и тя изпрати с поглед ролс-ройса, докато зави зад ъгъла. Чувстваше се нещастна. Трябваше обаче да бъде весела пред децата. Те самите имаха достатъчно голяма своя болка, за да могат да понесат и нейната мъка.

За нейна изненада дните се изнизаха бързо и сър Колин отново си дойде, този път най-малко за една седмица. Тя весело събра багажа, сбогува се с дядо си и се настани в колата заедно с момчетата. В тяхно присъствие й беше по-лесно да се държи приятелски с Колин. По пътя всички бърбориха и се смяха много. Спряха да обядват и да се поразтъпчат и след още половин час пристигнаха в Касъл Кери. Икономката Марта ги очакваше с нетърпение. Щом съзря колата, изтича и им отвори вратата, преди да са успели да позвънят. Госпожа Криштън ги посрещна радостно.

Следващите няколко дни бяха самата прелест. Госпожа Криштън бе най-чудесната баба на света. Тя умело съчетаваше строгост по важните въпроси и позволеното за една баба глезене. Четиримата излизаха на разходки всеки ден и обиколиха всички забележителности в околността. Следобед Марта ги чакаше с превъзходен чай. Добре похапнали, те се оттегляха в дневната и играеха на бикове и крави, Черен Петър, филми и всякакви други игри. Сър Колин винаги печелеше — за разлика от Юстейша, която не успяваше да се съсредоточи нито за миг. Мислеше само за Колин и се вълнуваше от близостта му.

В последния ден от ваканцията те купиха подаръци за семейство Самуейс и камериерките, както и за Гримстоун и Роузи. Поднесоха на госпожа Криштън огромен букет от рози, а на Марта — кутия шоколадови бонбони. Разходиха се за последен път по улицата и се качиха в колата с обещанието, че ще дойдат пак при първа възможност.

Върнаха се в Турвил за чая и Юстейша веднага отиде при госпожа Самуейс, за да уговори с нея кои дрехи на момчетата трябва да бъдат изпрани и изгладени за посещението им при семейство Кенеди след три дни. Така можа малко да се отдалечи от Колин.

Той замина за града на следващата сутрин и обеща да се върне за вечеря. Часовете обаче минаваха, а него го нямаше. Юстейша тъкмо приготвяше момчетата за лягане, когато телефонът иззвъня. Наложило му се да се забави и затова ще остане да преспи в Лондон.

— Много добре — отвърна Юстейша сухо, като едва успя да прикрие разочарованието си. — Ще обясня на момчетата.

— А на теб? — запита кротко сър Колин. — Да ти обясня ли защо оставам тук?

— Убедена съм, че имаш сериозни причини да останеш — каза тя студено. — Не е необходимо да ме държиш в течение, ако не желаеш.

След което ледено му пожела лека нощ и затвори. Омразният образ на Глория отново се появи в съзнанието й и дълго не й позволи да заспи. На сутринта положи доста усилия, за да се държи весело, както обикновено.

Най-после дойде денят, когато трябваше да закарат момчетата в Йоркшир и да се върнат в Лондон за няколко дни. Децата бяха доста умърлушени. Предстоящата раздяла и визитата при семейство Кенеди ги притесняваха. Колин и Юстейша се стараеха да говорят главно за веселбата, която щяха да си устроят след завръщането им. От време на време тактично споменаваха, че баба им и дядо им сигурно също са им приготвили някои приятни занимания…

Момчетата бяха ходили в дома на семейство Кенеди с родителите си за по ден-два, но нямаха ярки спомени.

— А дали има някъде в околността порутен замък? — запита Юстейша.

— Да, има. Ходили сме два пъти — кимна Оливър. — Хареса ми…

— И на мен — додаде Теди. — Двамата с мама намерихме малка дупка като пещера и се скрихме вътре.

— Звучи чудесно — отвърна весело тя. — Ще ни изпратите ли картичка? Ще пристигне точно преди да тръгнем обратно, за да ви приберем. Баба ви ще ви помогне да напишете адреса. Сигурна съм, че ви е приготвила куп приятни изненади.

Семейство Кенеди обитаваше червена тухлена постройка във викториански стил с висока ограда от ковано желязо и къса алея пред входната врата. Всички пердета бяха ушити от една и съща тежка материя в бежово. Вратата им отвори кльощава жена с кисела физиономия, която ги поздрави сопнато и ги поведе през мрачното кафяво антре. Семейство Кенеди ги очакваше в огромна стая с високи тавани, кафява като антрето и претъпкана с мебели. Юстейша бързо се огледа. Мебелировката беше скъпа и от най-високо качество. Двамата възрастни ги поздравиха с високомерна учтивост, след което госпожа Кенеди се хвърли да прегръща и целува момчетата и, разбира се, избухна в сълзи. Сър Колин явно се ядоса, но не каза нищо. Издебна удобен момент и предложи да заведе децата до стаята им, преди да е дошло време за чай.

— Юстейша ще им помогне да си разопаковат багажа — добави той. — Сигурен съм, че сте много заета, госпожо Кенеди.

Госпожата изтри очи с кърпичка и жално заобяснява:

— О, наистина — нямате представа колко време ми отне да пазарувам, да се притеснявам… Момчетата ще бъдат настанени в пристройката към къщата. Можете да ги придружите.

Кльощавата жена изникна отново и ги поведе. Щом стигна до тяхната спалня, тя отвори вратата, без да каже дума.

— О, погледнете каква красива гледка към града. А онова там в далечината сигурно е замъкът! И колко голяма е стаята ви! — Това бе единственото по-весело нещо, което Юстейша успя да измисли. Преструваше се на възхитена, но сърцето й се сви, като видя двете обърнати към нея личица. Тя приседна на едно от леглата и силно ги прегърна.

— Милички мои, следващата седмица по това време, четиримата ще седим в колата и чичо Колин ще ни вози към дома. Не забравяйте да ни пишете. Бихте ли пратили една картичка и на дядо Кръмп? — Тя отвори чантата си. — Ето ви още малко джобни пари. Знам, че чичо ви ви е дал, но сигурно ще искате да купите подаръци — не забравяйте господин и госпожа Самуейс, Роузи и Гримстоун.

Те й помогнаха в разопаковането и скоро след това тримата заедно слязоха долу.

Чаят и закуските вече бяха сервирани на масата, а семейство Кенеди и Колин седяха и чакаха. Щом Юстейша влезе с децата, Колин се изправи на крака, а госпожа Кенеди се засмя притеснено:

— О, не очаквах, че Оливър и Теди ще пият чай с нас, но щом имат желание… Не съм свикнала да се занимавам с малки деца. Елате и седнете, милички. — Тя погледна към Юстейша: — Бихте ли позвънили на звънеца до камината, за да ни донесат още чаши и чинии?

Момчетата се свиха от двете страни на Юстейша. Като видя мизерната закуска, тя мислено благодари, че децата поне са обядвали добре.

— Оливър и Теди ще вечерят преди лягане — забеляза госпожа Кенеди. — Нашата готвачка доста се е погрижила да им угоди.

Юстейша се помоли това наистина да е така. Скоро след това двамата с Колин се сбогуваха с децата. Тя насила се правеше на весела, а момчетата едва сдържаха сълзите си.

— Грижете се един за друг — поръча им сър Колин като ги прегърна през раменете. — И мислете за всички хубави неща, които ще правим заедно, след като се приберете.

Разделиха се учтиво с домакините и търпеливо изслушаха хвалбите на госпожа Кенеди за изненадите, които е приготвила за внуците си.

— Ще видите, че няма да искат да си тръгнат оттук — възкликна тя палаво и кимна студено на Юстейша. Съпругът й изобщо не си отвори устата. Дано поне той се поотпусне, като остане насаме с момчетата.

Ролс-ройсът бавно потегли по алеята. Тя седеше мълчаливо до сър Колин. Сълзите напираха в очите й.

— Няма да им хареса тук — каза най-накрая разтреперано. — Дано баба им не плаче през цялото време. А и къщата е толкова кафява…

Сър Колин стисна за секунда ръката й в своята широка длан:

— Знам. И на мен ми е неприятно, че ги оставяме, но нямаме право да ги държим настрани от баба им и дядо им. Трябва да ги опознаят толкова добре, колкото познават майка ми.

— Да, но тя ги обича и те я обичат.

Тя подсмръкна жално, а той се опита да я успокои:

— Скъпа, седмицата ще мине, преди да усетим.

По пътя спряха да вечерят. По магистралата почти нямаше движение и те пристигнаха у дома доста преди полунощ. Самуейс ги чакаше — той тихо отвори вратата и им предложи топли напитки и сандвичи.

— Колко мило, че си ни изчакал, Самуейс — каза Колин и хвърли поглед на Юстейша. — Донеси ни чай и няколко сандвича. Ще бъдем в дневната.

Госпожа Самуейс също бе будна и чакаше мъжа си в кухнята, облечена по нощница и червен вълнен пеньоар.

— Чай, моля ти се — сподели Самуейс с жена си. — Запомни ми думата, Беси, сър Колин е влюбен до уши, макар и да не си признава. Чай! Питам те, кога е пил чай по това време на нощта?

— Много добре — тросна се госпожа Самуейс и подреди сандвичите в чинията. — Време му е — той е женен човек.

В това време сър Колин прегърна Юстейша през раменете:

— Изморена ли си? Денят беше тежък.

— Прекарах чудесно, макар че ми е мъчно за момчетата. Дали ще се оправят?

— Дано госпожа Кенеди престане да ридае над главите им. Знам, че страда за дъщеря си, но никак не е почтено да си изкарва мъката на две малки деца.

Изпиха си чая почти в мълчание и Юстейша пожела лека нощ.

— Беше прекрасен ден! — Искаше й се да каже много повече, но хладното му изражение я спря навреме.

На следващия ден двамата, придружени този път от господин Кръмп, потеглиха за града веднага след обяд. Преди това обаче се обадиха на семейство Кенеди. Съобщиха им, че момчетата са на разходка и че се чувстват много добре.

— Добре ли спаха? — запита Юстейша.

— Разбира се, че са спали добре — сопна се госпожа Кенеди и Юстейша извинително измънка. Това бе цялата информация, която успя да получи.

В Лондон подготовката за вечерята течеше с пълна сила. Гримстоун заведе господин Кръмп до стаята му, сър Колин изчезна в кабинета си, а Юстейша отиде да говори с Роузи в кухнята. Двете подробно обсъдиха менюто и младата господарка се увери, че всичко върви добре.

Гостите бяха поканени за осем часа. Специално за случая, Юстейша беше купила нова рокля от синьо-зелена мека коприна. След като се облече, тя слезе да провери как е подредена масата и отиде при мъжете в дневната.

— Притеснена ли си? — запита сър Колин. — Не бива. Изглеждаш фантастично.

Забележката му като че ли й помогна за цялата вечер.

Тази нощ Юстейша най-после си легна напълно доволна от себе си. Вечерята мина с голям успех. Разговорите на масата не секнаха нито за миг и всички гости й бяха симпатични. Нещо повече — тя усети, че Колин й се радва, а дядо й се гордее с нея. След като гостите се разотидоха, Колин замина с дядо й за Турвил. Щеше да се върне още същата вечер. Тя седна да го изчака. Небрежното „Още ли си будна?“, с което я поздрави на влизане, помрачи отчасти доброто й настроение, но тя успя да се сдържи и кротко отвърна:

— Тъкмо си лягах. Утре цял ден ли ще бъдеш в болницата?

— Да, имам доста тежка програма.

Тя се усмихна и кимна, както според нея се очакваше от една съпруга. Надяваше се, че е запомнил молбата й да я разведе из болницата, но явно това нямаше да стане утре. Пожела му лека нощ и учтиво се съгласи да вечеря сама, ако му се наложи да закъснее.

— Няма ли да ти е неприятно?

— На мен? Неприятно? Ни най-малко. — Тя се усмихна очарователно и бързо побягна нагоре по стълбите. Но той долови острите нотки в гласа й.

На сутринта младата жена отиде да пазарува и се върна късно за обяд. Тъкмо остави покупките си настрани, когато телефонът иззвъня. Разтрепераният глас на госпожа Кенеди прониза ухото й:

— Той избяга! Какво глупаво дете! Трябваше да оставите гувернантка или някой друг с тях. Никога досега не съм…

Юстейша я прекъсна, изтръпнала от страх:

— Теди или Оливър? Кога? Съвземете се, госпожо Кенеди, и ми обяснете какво се е случило.

— Не можете да ми държите такъв тон… Теди, разбира се… По някое време преди обяд. Държа се грубо и аз го наказах. — Гласът й се извиси до писък. — А Оливър ме удари и го затворих в стаята му. Толкова е невъзпитан!

— Кой отиде да търси Теди?

— Съпругът ми обикаля улиците. Детето, разбира се, не може да е стигнало далеч. Вероятно се крие някъде.

Юстейша едва преглътна гнева си.

— Веднага ще отключите Оливър, госпожо Кенеди. Кажете му, че съм тръгнала за вас и че чичо му също скоро ще пристигне.

Тя хлопна слушалката. Нямаше повече време за губене. Веднага позвъни в „Свети Бидолф“. Казаха й, че сър Колин е влязъл да оперира, но послушно я свързаха с операционната. Там й се обади срамежлив глас. Тя се представи и младежът отсреща обясни, че сър Колин току-що е започнал операцията, която вероятно ще продължи поне три часа.

— Не искате ли да извикам някой друг, лейди Криштън. Аз съм само първа година студент, нали разбирате…

— Не го безпокойте, но когато свърши, му кажете да се обади веднага вкъщи. Кажете му, че е спешно. Няма да забравите, нали?

Тя отиде да намери Гримстоун. Верният иконом веднага я разбра.

— Трябва ми кола. Когато сър Колин се обади, му предайте всичко, което ви казах. Ако сметне за редно, нека се обади в полицията.

— Минито е в гаража, милейди. Ще го докарам до входната алея, докато вие се приготвите за тръгване.

Тя хукна към стаята си, грабна палтото си и чантата с останалите от пазаруването пари и слезе във фоайето, където я очакваше Роузи с един термос чай и пакет кифлички.

— Нямах време за сандвичи — обясни тя. Юстейша бързо седна в колата и погледна часовника си. В момента мислеше само за едно — да стигне по-бързо до Йоркшир.

Осма глава

Юстейша внимаваше да излезе от Лондон безпрепятствено и започна да обмисля случилото се едва, след като се качи на магистралата. Правилно ли постъпи? Трябваше ли да предупреди полицията? Господин Кенеди сигурно вече го бе направил. Колин едва ли щеше да се разсърди, че не го е уведомила веднага. Не можеше да прекъсва операцията. Както и да е — беше късно да се терзае със съмнения. Важното бе да стигне до Йоркшир и да намери Теди. По-нататък Колин щеше да реши какво да правят.

— О, скъпи мой, да беше сега тук! — извика тя. — Ще я разтърся тази отвратителна госпожа Кенеди, докато й се разтракат ченетата. Да заключи Оливър сам! Така не може да се държи една баба!

Колата се движеше много бързо. Вече беше шест часа. Госпожа Кенеди й се бе обадила около три и половина — Колин щеше да приключи операцията приблизително след половин час. Ако поддържаше тази скорост, имаше шанс да пристигне в Ричмънд скоро след мръкване. Тя се замисли за Теди. Възможно беше да се е скрил някъде наблизо, както смяташе баба му. Оливър сигурно най-добре знае къде е отишло братчето му. Някаква смътна идея изплува в съзнанието й… Когато говориха за Ричмънд, Теди й бе разказал за пещерата, която двамата с майка му бяха открили. Може би самотното и нещастно дете се е опитало да я намери отново. Това бе единственото, за което можеше да се захване при търсенето. Надяваше се, все пак, че полицията вече е открила малкия беглец.

Когато най-после видя очертанията на къщата, Юстейша изпита облекчение. Лампите на долния етаж светеха, но пердетата бяха дръпнати. Тя почука на вратата и кльощавата жена дойде да отвори. Юстейша влетя във фоайето.

— Къде е госпожа Кенеди? Намериха ли Теди?

— В трапезарията. — Жената отвори една врата и я покани да влезе.

Господин и госпожа Кенеди седяха на масата и вечеряха. Оливър не беше с тях. Точно сега не й беше до добри маниери.

— Къде е Теди? А Оливър…

Господин Кенеди се изправи на крака, но жена му не мръдна от мястото си.

— Оливър си е в леглото, разбира се — каза тя. — Теди още не се е прибрал, но не може да е далеч. Няколко души са го виждали днес следобед. Господин Кенеди цял ден обикаля да го търси. Той е изтощен, а аз — макар че не е редно да се оплаквам — съм направо в шок.

— Полицията? Предупредихте ли ги да го търсят?

— Решихме да изчакаме до сутринта — отвърна господин Кенеди. — Те по тъмно и без това не биха могли да помогнат кой знае колко. Теди вече на два пъти бяга от къщи и се крие в двора или в отсрещната къща. Сигурно и сега е там.

— Как можете да седите така…

Юстейша преглътна гнева си и хукна към стаята на момчетата. Оливър се гушеше в леглото си, свит на кълбо. Тя отиде при него и го прегърна:

— Всичко е наред, миличък. Аз съм тук и ще намеря Теди. Чичо ти ще дойде веднага, щом се освободи. Имаш ли представа къде може да е отишъл Теди?

Оливър поклати отрицателно глава и заговори с разплакан глас:

— Той избяга и се кри на два пъти, а баба беше много сърдита…

— Той защо бягаше, миличък?

— Баба все говори за мама и плаче. Казва, че ние никога не сме я обичали, щом можем да сме щастливи с теб и чичо Колин. Ние я обичаме, но обичаме и вас.

— Можеш да обичаш колкото си искаш хора през целия си живот, и точно това е най-хубавото. Знаем вече защо е избягал. Тебе те заключиха, така ли?

— Опитах се да тръгна след него, но баба се държа много лошо с него. Аз я блъснах, и затова ме затвориха тук, а после някой дойде и отключи вратата.

Юстейша стана от леглото.

— Сега, скъпо мое момче, искам от теб да се държиш много смело и да останеш тук. Ако… когато чичо ти дойде, кажи му, че съм отишла до замъка. Ще потърся там Теди. На никой друг не казвай къде съм. — Тя го целуна. — Гладен ли си? И аз умирам от глад. Щом намерим Теди, с чичо Колин веднага ще купим нещо за ядене.

Тя го зави в леглото и тихо се измъкна от къщата. Никой не прояви интерес към нея. Тръгна пеша към замъка, като взе със себе си фенерчето от колата. Нямаше представа откъде да започне да търси. Пълзеше сред руините и трепереше от студ и страх. Най-после стигна до външната стена на замъка, която се издигаше стръмно над реката. Пред нея се изправи ограда, но Юстейша се опита да потисне паниката в себе си и продължи да върви. По средата на пътеката спря и извика тихичко Теди. Никакъв отговор. Чудеше се какво да прави оттук нататък. Огледа стената на светлината на фенерчето и изведнъж спря. Малко встрани забеляза дупка в стената. От нея се показваше малко краче в червено чорапче и детска обувка. Теди.

Беше заспал дълбоко. Личеше, че е плакал. Тялото му беше цялото измръзнало. Тя се наведе над него, сложи нежно ръка на рамото му. Трябваше да го събуди. Но детето спеше непробудно. Тогава реши да го вземе на ръце. А какво щеше да прави, като се прибере у семейство Кенеди? Да го сложи да си легне? Ще й позволят ли да нощува в дома им? И дали щяха да им дадат нещо за хапване?

Изведнъж чу шум из руините и сърцето й подскочи. Притисна Теди още по-здраво — можеше да е някой скитник, отчаян беглец, призрак. Докато се озърташе, полудяла от страх, един глас — гласът, който копнееше да чуе — произнесе тихо в ухото й:

— Здравей, скъпа. Оливър ми каза къде си.

Той се наведе над нея, целуна я бързо по бузата и нежно погали Теди. Юстейша преглътна сълзите си.

— Казаха, че ще останеш с часове в операционната… Ти сигурно не си оперирал?

— О, не, свърших операциите. После наех хеликоптер дотук.

По умореното и изцапано лице се разля широка усмивка:

— О, Колин…

— Да, добре… По-късно — усмихна се той. — Нека сега да занесем това дете до леглото му и да успокоим Оливър.

— Може ли да се върнем у дома?

— Утре сутринта, скъпа. Първо трябва доста да си поговорим с домакините. Ние двамата с теб също трябва да си кажем някои неща. — Той вдигна спящото момче. — Вземи фенерчето и ни осветявай пътя. Ще се справиш ли?

Връщането беше лесно, защото Колин беше с нея. Госпожа Кенеди ги посрещна във фоайето.

— Е, къде го намерихте? Сигурна съм, че не е бил далеч. Внесете го тук…

— Той трябва да си легне веднага — каза сър Колин с отчужден глас, който Юстейша чуваше за първи път. — Бихте ли изпратили горе две чаши горещо мляко за момчетата? Имате ли електрически одеяла? Не? Тогава бутилки с гореща вода, ако обичате.

Той тръгна нагоре по стълбите със спящия Теди на ръце и Юстейша, която го следваше по петите. Оливър беше буден и седеше в леглото си, увит с едно одеяло.

— Ще може ли да вечеряме сега, след като и Теди е тук? Той сигурно е страшно гладен — запита Юстейша.

В това време някой почука на вратата и кльощавата жена им подаде две чаши топло мляко.

— Е, това е добре за начало. — Младата жена подаде едната чаша на Оливър и започна да съблича Теди.

На вратата се почука за втори път — беше госпожа Кенеди.

— Нищо не му се е случило, нали? Избяга, за да ме ядоса. Никога досега не съм била толкова разстроена…

— Ще направим всичко възможно да не ви притесняваме повече. Двамата с Юстейша ще спим тук с момчетата и ще ги отведем утре сутринта, веднага след закуска. Може би по-късно — след месец-два, ще ви посетим отново. — Колин говореше любезно, но госпожа Кенеди отстъпи назад. — И не се притеснявайте за храната. Ще се справим.

Той я изчака да затвори врата и каза на Юстейша:

— Погрижи се за момчетата. Аз ще изляза да купя пържена риба.

Чудесен мъж, помисли си тя, докато гледаше как широкият му гръб изчезва зад вратата. Докато настани двете момчета в леглата им, той се върна с голям пакет и една бутилка под мишница. Седна на леглото на Теди, разпредели храната, намери две чаши от четките за зъби в банята и отвори виното.

— Нямаше да повярвам, ако бях прочела цялата история в някоя книга — засмя се Юстейша.

— На кой ли са му притрябвали книгите? — Сър Колин й протегна едната чаша. — Изпий го. Момчетата също могат да пийнат малко.

Докато се хранеха, тя успя да му разкаже всичко, което се беше случило.

— Мисля, че чух достатъчно. Ще сляза долу да говоря с господин Кенеди — заяви Колин, след като я изслуша.

Върна се почти час по-късно. В това време Юстейша бе заспала дълбоко, подпряла глава на таблата на леглото. Той постоя, загледан в нея, после протегна ръка, за да я събуди. Тя скочи моментално и веднага изохка, защото вратът и рамото й се бяха схванали.

— Извинявай, но не бива да спиш така цяла нощ. Говорих с господин Кенеди и той се съгласи, че е най-добре да отведем момчетата още утре сутринта. — Гласът му прозвуча сухо и тя се зачуди какво ли се беше случило между двамата. — Впрочем, онази кисела жена се съгласи да приготви леглата в стаята за гости. Аз ще отида да спя там с Оливър, а ти остани тук с Теди… — Той се наведе и нежно я целуна по бузата. — Хайде, лягай си, скъпа. Достатъчно тревоги за днес. Утре ще се чувстваш по-добре и всички ще се посмеем на случката.

Юстейша бе толкова изморена, че можеше да спи двайсет и четири часа непробудно. Но Теди се събуди към шест и веднага избухна в плач. Тя се вмъкна в неговото легло и се опита да го успокои. Детето заспа отново, а тя се уви с покривката от леглото на Оливър и тръгна да търси баня. Къщата тънеше в тишина. Юстейша напълни ваната безшумно, изми си зъбите с пръст и пастата за зъби на децата, и с чувство на вина посегна към една прекрасна хавлиена кърпа, която бе надиплена повече като за изложба, отколкото за използване. Върна се в стаята по обратния път. В седем часа, облечена, сресана и гримирана, събуди Теди. В това време сър Колин и Оливър бяха заели на свой ред банята. Оливър се киснеше във ваната, а чичо му се бръснеше над умивалника. Юстейша ги поздрави с добро утро, подкани Оливър да излиза, зави го с хавлия и пъхна Теди на негово място.

— Рано си станала — отбеляза Колин.

— Още преди седем. Дори успях да взема една вана. Няма ли тук друга кърпа, тази вече е съвсем мокра. — Тя разтърка още веднъж Оливър и се обърна към Теди. Всичко беше толкова странно и въпреки това й изглеждаше нормално. Досущ като в „Алиса в страната на чудесата“, помисли си тя.

Теди също излезе от ваната и тя го избърса, доколкото можа.

— И аз ли ще трябва да използвам тази кърпа? По-добре първо я изстискай — обади се Колин. Той остави водата да се източи, пусна горещата вода и седна на ръба на ваната. Беше гол до кръста, само по панталони, но се чувстваше съвсем свободно. Юстейша улови погледа му и се разсмя:

— Това просто не е за вярване. Такива неща не се случват… А впрочем, ти как мислиш да се прибереш у дома?

— С минито, разбира се.

— Ние четиримата плюс багажа?

— А защо не? Ще ни бъде малко тесничко, но не вярвам да имате нещо против.

Малко по-късно всички развеселени слязоха да закусват. Господин Кенеди излезе да ги посрещне във фоайето. Поздрави ги сухо.

— Икономката ни беше така добра да стане рано, за да ви приготви закуската. — Той погледна двете момчета. — Боя се, че баба ви е толкова разстроена от вашето поведение, че бе принудена да си остане в леглото. Тя е много чувствителна жена, а преживя твърде голям шок.

Юстейша отвори уста да попита какъв шок, но широката длан на Колин леко стисна рамото й, за да я спре.

— Мисля, че всички преживяхме шок — заяви сър Колин с тона, който тя за себе си наричаше „хирургически“.

Господин Кенеди като че ли се сконфузи. Юстейша се запита какво ли са си говорили двамата мъже предишната вечер.

Четиримата отидоха в трапезарията — претрупана с мебели като останалата част от къщата. За закуска им сервираха варени яйца, препечени филийки и слаб чай. Намусената прислужница явно се радваше, че ще си ходят, но не смяташе, че заминаването им е повод да ги поглези с бекон и пържени яйца.

Момчетата учтиво пожелаха „довиждане“ на дядо си. Той разтърси малките им ръчички и заяви, че се надява следващият път да се срещнат при по-благоприятни обстоятелства. Излязоха навън и се качиха в колата с чувство на облекчение. Господин Кенеди остана на прага, сякаш да се увери, че наистина си тръгват. Едно перде на горния етаж леко потрепна — госпожа Кенеди ги следеше от прозореца.

— Ще се съберем ли всички? — запита Колин, след като се нагласи на шофьорското място.

Юстейша бодро отговори „да“, въпреки че се беше свила на четири. Скоро щеше цялата да се схване, но в момента това нямаше значение. Обърна се да погледне момчетата и те грейнаха в усмивки. Вече се бяха съвзели и по целия път бъбриха. Колата неусетно гълташе километрите. Спряха да хапнат след бедната закуска у семейство Кенеди, а Колин стана да се обади по телефона:

— Ще говоря с дядо ти, със Самуейсови и с Гримстоун. Тази вечер ще спим в градската къща и ще се приберем в Турвил на сутринта.

Юстейша кимна. Тя с удоволствие би прекарала остатъка от живота си дори в панелен апартамент, само да бъде с него. Междувременно момчетата напълно се бяха успокоили.

— Ние си знаехме, че ще дойдете, но Теди не можеше повече да търпи… — въздъхна Оливър.

— Няма нищо, миличък, разбираме ви — отвърна Юстейша. — Виждате колко бързо може да дойде при вас чичо Колин, когато имате нужда от него. Аз никога не бих се сетила да наема хеликоптер.

— Защото си момиче — обясни й Оливър. — Не ти ли беше неприятно да караш сама по този дълъг път?

В този миг Колин се върна от телефона и отново седна на масата.

— Сигурно й е било доста неприятно, но е бързала да дойде при вас. Когато човек трябва да върши нещо важно, не му остава време да мисли за друго. — Той й се усмихна. — Трябва да измислим нещо хубаво, за да ти се отблагодарим.

Момчетата веднага започнаха да дават предложения. Сър Колин за първи път не чу думите им — вглеждаше се внимателно в лицето й. Тя също не ги чу, погълната от усилието да изглежда безгрижна, въпреки че издайнически се изчерви до ушите. Нещо в погледа му накара сърцето й лудо да забие.

Малко по-късно четиримата отново се качиха в минито и потеглиха към Лондон.

— Какъв прекрасен ден! — възкликна Юстейша. Говореше на момчетата, но усещаше погледа на Колин.

— Трябва по-често да излизаме заедно — отбеляза сър Колин. — Защо вдругиден да не отскочим на гости до баба ви? Ще ви бъде ли приятно, ако я поканим да поживее у нас за една седмица? След две седмици заминавам за Холандия и мисля да взема Юстейша с мен. Ще се настаним у едни приятели и тя ще може да разгледа страната, докато аз изнасям лекции.

Момчетата радостно одобриха плана му, а Юстейша отговори хладно:

— Ако това е покана, да, с удоволствие бих дошла в Холандия.

— Хазо и Прюдънс нямат търпение да те видят отново и аз им обещах да те взема с мен при следващото си пътуване — поясни Колин и с това попари надеждата й, че всъщност той самият иска да бъде с нея.

В Лондон ги посрещна Гримстоун, който за първи път си позволи широко да се усмихне.

— Чаят ви е готов — обяви той. — Роузи цяла сутрин готви и пече… — Старото му лице изведнъж стана сериозно: — Какъв ужасен шок сте преживели.

Юстейша го хвана за ръката:

— Гримстоун, просто не можете да си представите колко е хубаво човек отново да се прибере у дома и да го посрещнат по този начин. Нямаме търпение да хапнем от вкусотиите на Роузи…

Тя заведе въодушевените момчета в стаята им, помогна им да се стегнат и след като ги изпрати обратно долу, се оттегли за малко. Разгледа внимателно лицето си в огледалото и реши, че изглежда ужасно — нищо чудно, че Колин не й обръщаше внимание. Беше бледа от притеснение и недоспиване, косата й бе разрошена. Тя се изми, пооправи грима си, среса се и нетърпеливо хукна надолу.

Сър Колин се прибра от градината заедно с Моузес, точно когато тя влизаше в дневната. Помисли си, че никога не е била по-красива…

Вечерта всички бяха уморени. Момчетата бързаха да си легнат, Юстейша също, още повече, че сър Колин веднага се беше заровил в купчината писма и съобщения, пристигнали за него, докато го нямаше.

Децата заспаха още щом се сгушиха в леглата, а тя взе един душ и се преоблече. Колин също се беше преоблякъл за вечеря. Щом я видя, той остави настрани писмото, което четеше, и стана, за да й донесе питие.

— Досега не можах да ти кажа колко съм ти благодарен за това, което направи. Сигурно си изморена и изтощена от притеснение. Искаш ли да ми разкажеш всичко с подробности? Снощи господин Кенеди не беше много разговорчив. Според него Теди се държал като малко чудовище, Оливър също. Аз, разбира се, не му повярвах…

Юстейша отпи една смела глътка от шерито.

— Не им позволявали да се хранят с господин и госпожа Кенеди — слагали ги да ядат в кухнята. Господин Кенеди ги извеждал на разходка всяка сутрин, а после ги водел да прекарат половин час с баба си, която непрекъснато им говорела, че майка им е мъртва и те не бива да я забравят… Как може да се постъпва така?

Юстейша изпи остатъка от шерито и остави чашата пред себе си. Без да каже дума, сър Колин стана и я напълни отново, а тя продължи:

— Разбира се, не бива да забравят майка си и баща си и трябва винаги да ги обичат. Но това не им пречи да са щастливи. Как не я е грях да ги товари със собствената си мъка? Защо не може да ги обича? Както майка ти… тя е чудесна баба.

Юстейша пресуши с един замах и втората си чаша и се облегна назад, замаяна от двете питиета. Сър Колин я наблюдаваше и тайно се забавляваше.

— Да, наистина е така. Кажи ми, Юстейша, ще ти бъде ли приятно да ме придружиш в Холандия?

— О, да, но кой ще се грижи за момчетата?

— Майка ми и дядо ти с удоволствие ще останат при тях. Впрочем, следващия петък ще бъда доста зает в „Свети Бидолф“. Ти каза, че би искала да разгледаш болницата. Можеш да посетиш различните отделения, докато аз оперирам.

— О, наистина ли? — зарадва се тя. Значи, все пак, беше запомнил молбата й.

Скоро след като си изпиха кафето, тя се оплака, че е уморена, а той не показа никакво желание да я задържи.

На другата сутрин Юстейша отново се замисли за поведението си. Беше позволила на мечтите си да замъглят действителността. Трябваше да дойде на себе си. На закуска се беше държала толкова оживено и бъбриво, че накара сър Колин да я изгледа няколко пъти. Досега винаги се беше показвала като тихо и спокойно момиче, което избухваше само в редки случаи. Сега обаче играеше някаква роля, като при това я играеше заради него.

Колин също забеляза промяната в нея. Той въздъхна и за първи път се почувства неуверен в себе си.

Вечерта Колин се държа дружелюбно и сговорчиво, но само за неща, които не ги засягаха лично. Едва, когато тръгна за Лондон в понеделник, той кратко й припомни, че ще бъде на нейно разположение в петък:

— Ще дойда да те взема в девет и половина. Можеш ли да се приготвиш ли дотогава?

— Разбира се. Нали момчетата отиват на училище в осем и половина?

Разделиха се хладно, но Юстейша не остана спокойна за дълго. През деня й се обади Глория, която търсеше Колин.

— Онзи неговият Гримстоун каза, че не знае къде е. Предполагам, че е при теб?

— Не, не е. Ако не е в „Свети Бидолф“, значи оперира някъде другаде. Какво да му предам?

— Ти си твърде добра, за да си истинска! — изкикоти се Глория. — Не се притеснявай, ще го намеря. Винаги го намирам.

Когато Колин пристигна в петък сутринта, Юстейша беше готова и го очакваше. Беше се облякла старателно — светлокафяв костюм, копринена блуза в екрю, семпли, но изискани обувки и чанта. Беше се спряла на елегантна шапчица с тясна периферия, която й придаваше тежест — или поне тя така си мислеше.

Колин усмихнато я поздрави, оцени тоалета й с един бърз поглед и я поведе към колата:

— Нямаме никакво време за губене.

— Което ми напомня — подхвана Юстейша ледено сладко, — че приятелката ти Глория се обади вчера. Увери ме, че ще те открие на всяка цена. Надявам се, че е успяла.

— Наистина ли се надяваш? — запита той с интерес и весела нотка в гласа. — Трябва да те разочаровам. Какво искаше?

— Теб.

Той не отвърна нищо, но при първата възможност отби колата встрани от шосето, спря и се обърна към нея.

— Позволяваш на въображението да замъгли здравия ти разум — каза той невъзмутимо. — Извеждал съм Глория на вечеря веднъж-два пъти, но не повече, отколкото някоя от другите ми познати. Тогава бях ерген и дори ти трябва да признаеш, че в това нямаше нищо нередно. Не съм влюбен в нея и никога не съм бил. Доволна ли си?

Тя искаше да каже „не“, но каза „да“ и той отново подкара колата привидно спокоен и самоуверен.

Когато влязоха в болницата, той я хвана за ръка. Минаха през летящите врати на път към операционното отделение и той спря за миг и я погледна.

— Когато за пръв път те видях тук, беше облечена с провиснала престилка — каза той. — Беше много сериозна, а подозирам, и малко изплашена. Беше красива, Юстейша. Точно както сега.

Дъхът й секна и тя се втренчи в него с широко разтворени очи.

— Ами… — започна тя, но в този миг към тях се приближи старшата сестра.

— Ето ви и вас, сър — подхвана тя оживено. — Вие и госпожа жена ви също. Уговорила съм се със сестра Пим да разведе лейди Криштън из болницата, докато вие оперирате, сър.

— Ще се видим по-късно, мила — каза Колин и тръгна след сестрата, а Юстейша остана на грижите на ниско пълничко момиче, което широко й се ухили и я запита откъде би искала да започне обиколката.

Сутринта се изниза бързо. Юстейша пъхна хубавото си носле навсякъде, посети стола и болничната кухня, прекара доста време в детското отделение, запозна се със страшно много хора, които изглежда знаеха всичко за нея, и накрая се върна обратно в кабинета на старшата сестра.

— Сър Колин сигурно скоро ще приключи — каза екскурзоводката й. — Ще имате ли нещо против да ви оставя сама? Беше ми много приятно… — Момичето се усмихна още веднъж.

— Благодаря ви много. Бяхте много мила — отговори Юстейша. Наистина беше прекарала чудесно. Сега вече можеше да си представи как работи Колин.

Когато си легна вечерта, тя отново помисли колко хубав беше днешния ден. Изпитваше някакво страхопочитание към Колин, но същевременно го обичаше. Трябваше да положи много усилия, за да се превърне в съпругата, от която той се нуждаеше — елегантна, внимателна и любезна с колегите и подчинените му, добра домакиня за приятелите му, и преди всичко — истинска грижовна майка за момчетата. Нали за това се беше оженил за нея!

Той се върна в Турвил през почивните дни и всички заедно направиха няколко дълги разходки и работиха в градината. Понеделникът дойде твърде бързо, но тя се успокои с мисълта, че в сряда Колин ще се върне и в четвъртък двамата заедно ще се качат на нощния ферибот за Холандия.

Той се раздели с момчетата, целуна я по бузата и потегли с колата.

— Изглеждаш тъжна — каза Теди, а Оливър му се сопна:

— Разбира се, че е тъжна, глупчо. Чичо Колин замина, а те двамата обичат да са заедно, като всички майки и татковци. Нали така, Юстейша?

— О, да, да — отвърна тя и преглътна напиращите сълзи.

Девета глава

Юстейша бе доста заета след заминаването на Колин. Трябваше да подготви посрещането и настаняването на госпожа Криштън и да обсъди с госпожа Самуейс менюто за цялата седмица, през която щеше да отсъства. Имаше да си приготви багажа. Колин не бе споменавал, че ще ходят по партита и ресторанти — вероятно щеше да бъде зает през целия ден и вечер нямаше да му се излиза. Хазо и Прюдънс обаче имаха вид на хора, които водят светски живот. Затова тя за всеки случай сложи в куфара две елегантни вечерни рокли и една черна шифонена пола с красива блуза. После погледна гардероба на момчетата. Имаха достатъчно изпрани и изгладени дрехи за една седмица. Чувстваше се неспокойна и объркана. Когато Колин й се обади, тя трябваше да положи доста усилия, за да не му се примоли да се прибере у дома, макар само за час.

Денят, преди да се върне, тя цял ден се занимава с подреждане на цветя; отиде да пазарува в селото и посети събранието на църковното настоятелство. Чувстваше се неуверена и не на мястото си. Направи го, защото знаеше, че така прави услуга на Колин, който рядко имаше време да участва в тези събрания. По природа беше практично момиче и останалите настоятели — доста по-възрастни от нея, веднага я харесаха и се отнесоха към нея мило и дружелюбно.

Сър Колин се върна около осем вечерта заедно с майка си. Поздрави Юстейша сдържано, както обикновено, и се качи да каже лека нощ на децата.

Юстейша заведе госпожа Криштън до стаята й.

— Надявам се, че ще се чувствате удобно — каза тя. — Толкова мило от ваша страна, че идвате да се грижите за момчетата. Дядо ще ви помага — той ги учи на шах и преглежда домашните им.

— Ще се справим чудесно, скъпа — отвърна приятелски госпожа Криштън. — Вие с Колин заслужавате да прекарате една седмица заедно. Знам, че денем ще е зает, но вечерите ще са ваши.

— О, да — съгласи се бодро Юстейша. — Предполагам, че ще излизаме всяка вечер…

На следващия ден Юстейша седна с майка му, за да обсъдят предстоящите задачи.

— Защо е бил удостоен с рицарско звание? — сети се в един момент да запита Юстейша, като не забеляза удивлението на лицето на госпожа Криштън.

— Наистина ли не знаеш? Вярно е, той мрази да говори за това… За изключителни постижения в областта на хирургията. Преди две-три години.

— Сигурно много се гордеете с него.

— Наистина, скъпа. Той е добър син и не се съмнявам, че ще бъде добър съпруг и баща. Той толкова обича децата.

— Да — отвърна тихо Юстейша. — Държи се прекрасно с Оливър и Теди.

Вечерта мина приятно. Юстейша от време на време поглеждаше крадешком към Колин, докато в един момент той улови погледа й и го задържа, без да се усмихва. На следващия ден привечер всички се сбогуваха. Тя се качи в колата до Колин и потеглиха към пристанището, от където щяха да вземат ферибота. Той бе невъзмутим, както обикновено. По нищо не личеше, че очаква с нетърпение да прекара няколко приятни дни с нея.

Ролсът бързо стопи километрите до пристанището и те се оказаха на борда половин час по-рано.

— Твърде рано е за лягане — обади се Колин. — Ще мина да те взема от каютата ти след десет минути, за да изпием по едно питие преди отплаване.

Барът беше пълен с тълпа веселяци — точно като по поръчка. Не можеше и дума да става да поговорят за нещо лично. Разбира се, Колин едва ли имаше подобни намерения. На няколко пъти й беше казал, че иска да говори с нея сериозно, но вероятно отдавна беше забравил.

Тя се прибра в каютата си веднага след като корабът отплува и спа непробудно до шест часа на другата сутрин. Стана, облече се и излезе навън — Колин вече я чакаше.

Хазо и Прюдънс живееха на двеста и петдесет километра от пристанището — Колин и Юстейша пристигнаха там точно за обяд. Къщата на домакините им бе триетажна, с малки кръгли кули от двете страни. Стените бяха покрити с бръшлян и много от прозорците бяха отворени. Веднага се виждаше, че това е уютен и обичан дом. Приятелите им ги посрещнаха радостно и ги разцелуваха, а вечерта обсъдиха как да забавляват Юстейша по време на престоя й.

— Не е необходимо да ме забавлявате — възрази тя. — Толкова ми е приятно, че съм тук…

Прюдънс обаче весело градеше планове да води гостенката си на пазар, да й показва забележителности и музеи, а вечер четиримата да посещават елегантни ресторанти и барове. Накрая Юстейша си легна с впечатлението, че домакините ще преобърнат цяла Холандия с главата надолу, но няма да я оставят да скучае. Надяваше се, че при всичко това, Колин също ще прекара приятно.

През следващите дни тя почти не го виждаше. Привечер той се връщаше, когато останалите вече бяха седнали да изпият питиетата си, а вечерите бяха заети до една от партита и приятелски събирания. Дните бяха изпълнени със събития, но Юстейша усещаше как разочарованието й нараства — учтив и невъзмутим, както винаги, Колин не правеше никакви усилия да остане насаме с нея.

Една вечер Хазо обяви, че четиримата ще отидат на ресторант и ще танцуват. Може би този път щеше да постигне някаква близост със съпруга си?

Двете момичета се бяха докарали специално за случая — Прюдънс в рокля от червеникавозлатиста тафта, а Юстейша — в копринен муселин, изрисуван с розови рози. Мъжете се възхитиха на тоалетите им, когато се срещнаха във фоайето, и Хазо дари жена си с дълъг влюбен поглед. Юстейша трябваше да се задоволи с едно „очарователно, скъпа“, а когато Колин все пак я погледна, наведените клепачи не й позволиха да види очите му.

Вечерта мина великолепно. Юстейша с удоволствие стана и танцува с Колин, защото съзнаваше, че изглежда добре. И двамата бяха добри танцьори. Помисли си, че може да се върти в обятията му цял живот.

— Забавляваш ли се? — запита той.

— О, чудесно е, Колин. Но толкова ми се иска да не си зает по цял ден.

Той не отвърна на забележката й.

По-късно, докато седяха и разговаряха, Хазо й предложи да отиде до Грьонинген и да обядва с Колин в почивката му между две лекции. Прюдънс обеща да я закара до там. Колин прие идеята невъзмутимо и без особен ентусиазъм:

— Защо не? Вдругиден, ако това те устройва, Юстейша. И ако Прюдънс е свободна да те откара.

Чак след като се прибраха у дома, Юстейша успя да остане за секунда насаме със съпруга си.

— Имаш ли нещо против да дойда до Грьонинген? — запита тя.

— Скъпо момиче, какви възражения бих могъл да имам?

— Но ти не се сети да го предложиш сам — отвърна тя разгневено. — От четири дни сме тук, и ти нито веднъж не пожела да…

Тя замълча и той я подкани да продължи:

— Какво не съм пожелал, Юстейша?

— Да останеш насаме с мен — прошепна тя.

— Точно така — отговори той и погледна смаяното й лице. — Но смятам, че трябва да се съгласим с предложението на Хазо в името на приличието.

Тя пое дълбоко въздух, за да се успокои, но гневът я разтърси.

— Какво съм направила, Колин? Защо дойдох тук с теб? Защо изобщо се ожених за теб…?

— Що се отнася до това, скъпа, на нас все още ни предстои онзи разговор, нали? Но досега не сме имали подходящ случай.

— Няма какво да говорим — отвърна Юстейша ледено и той протегна ръка към нея. — Остави ме на мира!

Тя се отскубна от ръцете му и хукна нагоре по стълбата.

Тази нощ Юстейша дълго плака в стаята си. На сутринта Прюдънс забеляза почервенелия й нос, но нищо не каза.

Най-после дойде денят, когато двамата щяха да обядват заедно сами. Прюдънс закара Юстейша до един от двата централни площада на Грьонинген.

— Тръгни натам — упъти я тя. — На първата пресечка завий надясно, а после веднага наляво. Болницата е на около пет минути път оттук. Наистина ли искаш да отидеш пеша? Бих могла да те откарам дотам…

— Предпочитам да повървя. Това е последната ми възможност да видя града. Пък и имам много време до срещата…

— Е, да. Колин сигурно малко ще закъснее — тези лекции винаги се проточват по-дълго. Аз ще откарам покупките ти у дома. Приятен обяд.

Юстейша тръгна по улицата. Най-после щяха да поговорят насаме — трябваше да се възползва от тази възможност. Дали ще намери смелост да му признае, че го обича? Докато вървеше, започна да обмисля различни варианти на малката си реч. Щеше да се държи хладно и много спокойно — точно като него. Диалогът, който си състави наум, много й хареса, но се сети, че е малко вероятно Колин да се придържа към измислените от нея реплики. Това я поотрезви. Все пак продължи да репетира думичките си. Както се беше съсредоточила, пропусна да завие надясно и продължи напред, докато стигна до друга широка улица. Тук вече се сети да завие, но дали надясно или наляво, вече не помнеше. Спря един минувач, който за късмет говореше английски.

— Болницата ли? Пресечете и тръгнете наляво. След пет минути равен ход, свийте вдясно.

Той учтиво повдигна шапката си и Юстейша продължи. Беше закъсняла с около десет минути и се забърза, като се утешаваше с мисълта, че и Колин може би ще закъснее.

Най-после намери болницата и влетя през вратите. На рецепцията седеше намусен мъж и тя тръгна към него.

— Добро утро. Сър Колин Криштън? — Той я погледна, без да обели дума и тя продължи: — Семинар? Конференция?

Той кимна и й посочи часовника:

— Късно.

— Може ли да почакам? — запита тя усмихнато и прие мълчанието му за положителен отговор. Беше гладна и изнервена. След около половин час от асансьорите в дъното на фоайето започнаха да излизат строго облечени хора, но Колин не беше сред тях. Тя проследи с поглед и последния от тълпата, и стана.

Мъжът на рецепцията не можа да й помогне. След всичките й въпроси и обяснения, той само поклати глава и набра един телефон, след което й подаде слушалката.

— Аз говоря английски — каза гласът отсреща. — С какво мога да ви бъда полезен?

— Чакам сър Колин Криштън. Още ли е в болницата?

— Тук няма човек с това име. Той не беше на събранието тази сутрин. Съжалявам.

Нямаше какво друго да направи, освен да се върне обратно по стъпките си до площада, откъдето тръгна. Хранеше надеждата, че Прюдънс е още в града — тя имаше да пазарува, а Юстейша познаваше колата й. Тя благодари на намусения мъж на рецепцията и тръгна към вратата. В мига, в който отваряше, се сблъска с връхлитащия едър мъж.

— Къде, по дяволите, се загуби? — запита Колин и тя видя, че беше вбесен.

Де да можеше да стане шестгодишна и да се разплаче на воля. Искаше й се дори малко да попищи…

— Тук — отвърна тя глухо. — Чаках те. А теб те нямаше.

— Разбира се, че ме нямаше, малка глупачке. Сбъркала си болницата. Макар че изобщо не мога да разбера как си успяла да се загубиш на такова кратко разстояние.

— Да разбереш! — възкликна раздразнено Юстейша. — Ти нищо не разбираш. Ти си сляп като къртица, интересуваш се само от работата си, и…

— И? — подкани я сър Колин и застрашително замълча.

— О, я се махай! — извика Юстейша и веднага се изплаши, че той ще постъпи точно така.

Но той каза само:

— Колата е от другата страна на улицата. Хайде да вървим.

Настани я на мястото и решително, но не грубо, седна до нея и подкара колата.

— Гладна ли си?

— Ни най-малко — отвърна Юстейша надменно.

— Чудесно. В такъв случай направо ще се прибираме.

Точно това и направи. И с нищо не показа, че е чул къркоренето в стомаха й.

Застанала на прозореца, Прюдънс видя как ролс-ройсът спира пред вратата.

— Върнаха се — каза бързо тя на Хазо. — Нещо се е объркало — виж само как изглежда Юстейша. Едва чака да се свре в някоя тъмна дупка и да се разплаче. А пък Колин…

Хазо дойде и застана до нея:

— Може би от това имат нужда — да се загреят, преди да закипят.

— Възмутителен си! — възкликна Прюдънс и го целуна. — Какво ще правим сега?

— Нищо, любов моя. Освен, може би, да пием чай по-рано — в случай, че гостите не са успели да обядват.

Хазо и Прюдънс бяха организирали голямо парти по случай последната им вечер в Холандия. Юстейша се качи да вземе един душ и да се облече. Реши да си сложи черната пола с прекрасната блуза от изящно бродиран сатен в екрю. Облече се и остана доволна от себе си. Когато слезе, мъжете вече се бяха събрали в дневната. Прюдънс дойде веднага след нея — изглеждаше великолепно в роклята си от зелена тафта.

— Колко си хубава — възкликна тя, като изучаваше Юстейша. — И какво тънко кръстче! Ние с теб сме високи, а аз тепърва ще наедрея.

— Надявам се, че ще ни поканите за кръстници — намеси се Колин.

— Разбира се. Хазо иска момче, а пък аз — близнаци.

Четиримата вдигнаха тост. Малко по-късно гостите започнаха да пристигат.

Вечерта мина добре — тя отбягваше да разговаря с Колин, а когато нямаше как да се измъкне, се правеше на влюбена в съпруга си младоженка. Каквато всъщност беше.

Юстейша се оттегли да си легне след полунощ.

Рано на следващия ден те се сбогуваха с Хазо и Прюдънс, и потеглиха обратно. По пътя Юстейша продължи да се прави на учтива компаньонка и полагаше всички усилия да поддържа лек разговор. Преструваше се на безгрижна и изобщо не забеляза, че Колин й отговаря само с едносрични думи.

Най-после пристигнаха в Лондон. Гримстоун ги посрещна сърдечно, пое палтата и куфарите. Те влязоха в топлата всекидневна, където ги чакаше чай.

Колко е хубаво да си у дома. Юстейша с изненада установи, че вече е започнала да възприема тази къща като свой дом. Тя сипа чай и подаде резен кекс на Колин. Той се извини и се зачете в натрупалата се за една седмица кореспонденция.

— Няма нищо спешно — заключи той. — Да се обадим ли в Турвил?

След вечеря Юстейша по навик запита Колин къде предпочита да изпие кафето си.

— Където предпочиташ ти, скъпа — отвърна той неангажирано, но я последва в дневната и седна срещу нея. Двамата потънаха в мълчание. Тя отчаяно се опитваше да измисли тема за разговор, но не успя и затова сипа още кафе.

— Малко време прекарваме заедно — каза кротко сър Колин. — А когато сме сами, обикновено възниква някакво недоразумение. Мисля, че дойде време да се разберем. Знаеш ли защо се ожених за теб, Юстейша?

Тя остави чашата си на масата и го изгледа замислено.

— Търсеше някой, който да се грижи за момчетата. Направи своя избор, принуден от обстоятелствата. Мисля, че и през ум не ти беше минавало да се жениш за мен, докато… докато онази отговорност не се стовари на плещите ти.

— Но аз вече те бях помолил да дойдеш да живееш с нас, нали?

— Да — отвърна тя леко объркана. — Нещо като гувернантка…

— Ще се учудиш ли, ако ти кажа… — Телефонът до него иззвъня и той намръщено вдигна слушалката: — Криштън… Ще дойда за около десет минути. Не, ни най-малко. Правилно постъпихте, като ме извикахте.

Той стана и се наведе над нея.

— Съжалявам, трябва да отида в болницата. Изглежда съдбата не ми позволява да ти кажа нещо, което отдавна искам да ти призная.

Той вече беше на вратата, когато тя го настигна.

— Какво, Колин? Кажи ми, моля те.

Той отвори вратата.

— Защо не? Обичам те от мига, в който те видях за първи път.

И изчезна в тъмнината. Тя остана пред отворената врата, втренчила поглед в задните светлини на отдалечаващия се ролс-ройс.

Гримстоун надникна от кухнята. Отиде да затвори външната врата и я погледна изненадано.

— Добре ли сте, милейди?

— О, да, Гримстоун, благодаря. Сър Колин отиде до болницата — не знам колко ще закъснее.

Тя се върна в гостната и седна между Моузес и котката.

— Чухте ли го какво каза? — попита ги шепнешком. — Че бил влюбен в мен. Но аз никога… нямах никаква представа за това.

Погледна към часовника — ако го бяха повикали за преглед на пациент, щеше да се върне скоро. Тя прегърна Моузес, който се качи на креслото до нея и започна да мечтае.

Скоро къщата потъна в тишина. Чуваше се само тиктакането на стенния часовник. Ето че удари полунощ и Юстейша бавно се изправи на крака. Дали щеше да се прибере скоро? Можеше поне да се обади по телефона. Или вече съжалява, че й е казал и сега нарочно я избягваше? Тя заведе животните в кухнята и ги затвори за през нощта. Огънят бавно загасваше. Постави решетката пред камината, загаси светлините и се върна във фоайето. Загаси всички лампи, освен една, и тръгна към стаята си, но по пътя спря и седна на стълбите с лице към вратата. Така и така нямаше да може да заспи, докато не го чуе, че се прибира…

Часовникът тиктакаше приспивно. Тя опря глава на перилата и затвори очи.

Сър Колин се прибра у дома половин час по-късно. Остана загледан в Юстейша, която спеше свита на стъпалата с окъпано от сълзите лице и леко отворени красиви устни. Дори не чу тихичкото й похъркване. Затвори вратата и безшумно пусна резетата, след което прекоси фоайето и се наведе над нея. Тя се разбуди, стресна се за миг и помоли:

— Би ли го повторил още веднъж?

Никога не би казала такова нещо, ако беше будна. Но това бе първата мисъл, която мина през замъглената й от съня глава.

Той бавно се усмихна и усмивката изтри умората от лицето му. След което произнесе много ясно:

— Обичам те от мига, в който те видях. Беше облечена в отвратителен гащеризон, а аз ти дадох проби за изследване. Тогава не го знаех, разбира се. Знаех само, че искам да те видя отново. А когато се срещнахме пак, разбрах, че те обичам, че си част от мен, от ударите на сърцето ми, от дъха, който си поемам всеки миг. Изглеждаше, че съдбата ми се е усмихнала, когато обстоятелствата ми позволиха да се оженя за теб, но тогава започнах да се съмнявам… Ти си толкова по-млада от мен, любов моя, а някъде из широкия бял свят сигурно има някой млад човек, който чака да те срещне…

Юстейша вече беше напълно будна.

— О, глупости! — каза тя високо. — Първо, не се интересувам от млади мъже, и второ, и аз те обичам. — Съвсем неочаквано две едри сълзи се търколиха по бузите й. — Мислех, че пет пари не даваш за мен, затова се опитах да се държа така, както ти искаше. — Тя подсмръкна и той й подаде снежнобялата си кърпичка. — Никога не сме оставали сами…

— Не смеех да остана сам с теб… Но сега сме сами. — Той се наведе, изправи я на крака и я притисна в прегръдките си. — Най-после сме сами, любов моя. — Колин я целуна първо бавно и нежно, и след това изведнъж силно и страстно, така че тя не можа да каже дума. — Замълчи, сърце мое, остави ме да ти покажа колко те обичам.

— Колко хубаво! — успя все пак да промълви Юстейша между две целувки. — Толкова се радвам, че се оженихме…

Тя обърна лице към неговото. Тежките му мигли се вдигнаха и той я погледна с лазурните си сини очи.

— Аз също — отвърна Колин нежно.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.